МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ 
КИЇВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ ІМЕНІ ТАРАСА ШЕВЧЕНКА 
Асоціація як новий формат  
відносин України 
з Європейським Союзом  
політичний, правовий, економічний  
та інформаційний аспекти  
Монографія 
В
и
д
авни
чо-пол
іграф
ічни
й
 ц
ентр
"К
и
ївськи
й
універси
тет"
версія не д
л
я д
руку
 
УДК 327(477):061.1ЄС 
  А90 
 
Автори: 
В. В. Копійка (вступ), М. С. Дорошко (вступ, підрозд. 5.3, висновки),  
О. Ю. Кондратенко (підрозд. 1.2), О. Ю. Анісімова (вступ), І. І. Погорська  
(підрозд. 1.1, 1.3), В. І. Муравйов (підрозд. 2.1), К. В. Смирнова (підрозд. 2.2), 
Є. В. Попко (підрозд. 2.2), І. А. Березовська (підрозд. 2.3), О. І. Шнирков  
(підрозд. 3.1), О. А. Чугаєв (підрозд. 3.1), Н. М. Рилач (підрозд. 3.2),  
А. Я. Головко (підрозд. 4.1), Г. Ю. Хлистун (підрозд. 4.2), І. А. Кост  
(підрозд. 4.3), Г. А. Піскорська (підрозд. 4.4), Н. Б. Мушак (підрозд. 5.1),  
Ч. І. Намонюк (підрозд. 5.2), М. П. Хмара (висновки) 
 
Рецензенти: 
д-р іст. наук, проф. І.В. Жалоба, 
д-р політ. наук, доц. Н.П. Карпчук, 
д-р екон. наук, проф. А.С. Філіпенко 
 
Рекомендовано вченою радою Інституту міжнародних відносин  
(протокол № 5 від 26 грудня 2017 року) 
 
Ухвалено науково-методичною радою  
Київського національного університету імені Тараса Шевченка 
(протокол № 3–17/18 н. р. від 19 березня 2018 року) 
 
А90  Асоціація  як новий  формат відносин  України з Європейським 
Союзом:  політичний,  правовий,  економічний  та  інформацій-
ний  аспекти  :  монографія  / В. В. Копійка,  М. С. Дорошко,  
О. Ю. Кондратенко  та  ін.;  за  заг.  ред.  В. В. Копійки  
і М. С. Дорошка. – К. : ВПЦ "Київський університет", 2018. – 388 с. 
 
ISBN 978-966-439-993-4 
 
 
Здійснено комплексне і системне дослідження взаємин між Україною та 
Європейським Союзом після підписання Угоди про асоціацію. Новий фор-
мат українсько-європейських відносин висвітлено в політичному, історич-
ному, правовому, економічному й інформаційному аспектах, що є першою 
спробою всебічного аналізу зазначеної проблематики.  
Для  науковців,  викладачів,  докторантів,  аспірантів,  політекспертів  
і студентів вищих навчальних закладів.  
 
 
УДК 327(477):061.1ЄС 
 
ISBN 978-966-439-993-4  © Копійка В. В., Дорошко М. С., Кондратенко О. Ю. та ін., 2018 
© Київський національний університет імені Тараса Шевченка 
ВПЦ "Київський університет", 2018 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
3 
 
 
 
ПЕРЕЛІК УМОВНИХ СКОРОЧЕНЬ 
 
 
 
АПК – агропромисловий комплекс 
ГПММ – Глобальний підхід щодо міграції та мобільності  
ГУАМ – Організація  за  демократію  та  економічний  розвиток 
у складі  Грузії,  України,  Азербайджанської  Республіки  
та Республіки Молдова  
ДЄС – Договір про Європейський Союз 
ДФЄС – Договір про функціонування ЄС 
ЄАЕС (Eurasian Economic Union) – Євразійський економічний союз 
ЄврАзЕС – Євразійське економічне співтовариство 
ЄЕП – Єдиний економічний простір 
ЄПС – Європейська політика сусідства 
ЄС – Європейський Союз 
ЄСЗД – Європейська служба зовнішньополітичної діяльності 
ЗВТ  –  поглиблена  та  всеохоплююча  зона  вільної  торгівлі  
України з ЄС 
ЗМІК – засоби масової інформації та комунікації  
ІКТ – інформаційно-комунікаційні технології  
МЗС – Міністерство закордонних справ 
НАТО – Організація Північноатлантичного договору 
НАТО – Північноатлантичний Альянс 
НАФТА – Північноамериканська зона вільної торгівлі 
ОБСЄ – Організація з безпеки і співробітництва в Європі  
ОВД – Організація Варшавського договору  
ОЕСР – Організація економічного співробітництва та розвитку 
ООН – Організація Об'єднаних Націй  
ОЧЕС – Організація Чорноморського економічного співробіт-
ництва  
ПВЗВТ – поглиблена та всеохоплююча зона вільної торгівлі 
РЕВ – Рада економічної взаємодопомоги  
РЄ – Рада Європи  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
4 
РНБО – Рада національної безпеки й оборони 
РТУ – регіональні торговельні угоди 
РФ – Російська Федерація 
СРСР – Союз Радянських Соціалістичних Республік  
США – Сполучені Штати Америки  
УА  –  Угода  про  асоціацію  між  Україною  та  Європейським  
Союзом і його державами-членами 
УМ – Угода про мобільність  
ЦЄІ – Центральноєвропейська ініціатива  
ЦСЄ – Центральна та Східна Європа 
AA (Association Agreement) – Угода про асоціацію 
CIS–FTA (Commonwealth of Independent States Free Trade Area) – 
режим зони вільної торгівлі в межах СНД 
DCFTA (Deepand Comprehensive Free Trade Agreement) – Угода 
про поглиблену і розширену вільну торгівлю 
  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
5 
 
 
 
ВСТУП 
 
 
 
Підписання  Україною  угоди  про  асоціацію  з  Європейським  
Союзом (ЄС, Євросоюз, Союз) та встановлення безвізового режиму 
стало важливою віхою в історії нашої держави та її зовнішньополі-
тичного розвитку. Набуття Україною асоціації з ЄС є черговим і над-
звичайно  важливим  етапом  інтеграції  нашої  держави  в 
євроатлантичні  структури.  Більше  того,  зміцнення  економічних  
і культурних зв'язків, а також адаптація та гармонізація українського 
законодавства згідно з нормами європейського права, цивілізаційно 
наближає Україну та її суспільство до західного ліберального укладу 
життя та господарської діяльності. Надзвичайно важливим за умов 
упровадження зони вільної торгівлі між Україною та ЄС є вибір пра-
вових інструментів реалізації угоди про асоціацію, а також вироб-
лення рівних правил конкуренції в її межах. 
У міжнародному праві термін асоціація найчастіше використо-
вують для найменування об'єднань держав, зокрема, з міжнарод-
ними  організаціями  координаційного  характеру,  органи  яких  не 
мають  наднаціональних  повноважень.  У  міжнародно-правовій 
доктрині поняття асоціація розглядають у кількох значеннях: 
⴬ як одна із форм взаємодії міжнародної організації із тре-
тіми країнами в разі, коли організація свідомо створює переш-
коди  для  прийому  нових  членів,  ураховуючи  значущість 
наслідків, які статус члена може мати для діяльності самої ор-
ганізації; 
⴬ як організаційно-правова форма, яку використовують для 
встановлення постійного зв'язку із третьою державою, внаслі-
док якого створюються взаємні права й обов'язки; не маючи 
статусу  члена  і  перебуваючи  поза  організацією,  відповідна 
держава співпрацює з нею лише частково; 
⴬ поняття асоціація входить в ширшу категорію "угоди про 
приналежність",  що  охоплює  різні  форми  участі  держави  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
6 
в  діяльності  міжнародної  організації,  які  не  передбачають 
отримання  такою  державою  повноправного  членства  в 
останній [77, с. 139]. 
Крім того, у теорії виокремлюють таке поняття, як асоційоване 
членство в міжнародній організації, яке в середині ХХ ст. закрі-
пилося переважно за залежними країнами і територіями, тобто, 
не суверенними суб'єктами. Досі такі території також прийнято 
називати асоційованими (наприклад, заморська територія Фран-
ції – Нова Каледонія, асоційовані держави з США – Острови Мі-
кронезії,  Пуерто-Ріко  тощо).  Нині  статути  лише  деяких 
міжнародних міжурядових організацій спеціально закріплюють 
статус асоційованого членства за суверенними державами (СНД, 
Рада Європи, ЮНЕСКО). 
Асоційоване членство означає участь країни або території в її ді-
яльності, обмежене статутом міжнародної організації або актами її 
головних органів. Зокрема, країна або територія, що має статус асо-
ційованого члена, бере участь у роботі органів загального представ-
ництва  міжнародної  організації,  проте  не  може  обиратися  в  його 
виконавчі органи. Інші обмеження можуть стосуватися не надання 
країні або території права голосу при обранні представників держав-
членів у різні органи організації тощо. Отже, ідеться про неповне 
членство в міжнародній організації [137]. 
Водночас установчі договори ЄС взагалі не передбачають ста-
тусу асоційованого члена. У Європейському Союзі асоціація як 
організаційно-правова форма взаємовідносин із третіми країнами 
має свою специфіку і реалізується особливим чином. Чітка його 
дефініція не наводиться в жодному нормативному акті Союзу. Зі 
змісту  установчих  договорів  ЄС  можна  зробити  висновок,  що 
термін асоціація використовують у двох широких сенсах. Так, по-
перше, під ним розуміють специфічний правовий зв'язок неєвро-
пейських країн і територій, залежних від окремих держав – членів 
ЄС (Великої Британії, Данії, Нідерландів, Франції) з об'єднанням. 
При цьому міжнародні угоди з такими державами або територі-
ями не укладають, відповідно вони не приєднуються до устано-
вчих договорів ЄС [190]. 
Правовими засадами відносин Союзу з такими територіями є 
норми ч. IV Договору про функціонування ЄС+ 1957 р. (далі – 
ДФЕС) "Асоціація із заморськими країнами і територіями" і правові 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
7 
акти  інститутів  ЄС,  насамперед  Ради  ЄС.  Головним  завданням 
цього виду асоціації є підтримка економічного і соціального роз-
витку  зазначених  територій,  встановлення  тісних  економічних 
зв'язків між ними і Союзом загалом. Асоціювання служить, насам-
перед, інтересам і процвітанню жителів цих країн і територій для 
того, щоб привести їх до економічного, соціального і культурного 
розвитку, до якого вони прагнуть (ч. 2 і 3 ст. 198 ДФЕС). 
По-друге, зазначений термін використовують для позначення 
правового режиму відносин між ЄС і третіми країнами або між-
народними  організаціями,  що  передбачають  "взаємні  права  й 
обов'язки, спільні дії та особливі процедури", встановлені ст. 217 
ДФЕС на основі міжнародних договорів про асоціацію. У зазна-
ченому випадку йдеться про асоційоване партнерство, яке здійс-
нюється через спеціально створені органи і полягає у проведенні 
взаємовигідної посиленої співпраці сторін у різних сферах пред-
метної компетенції ЄС [221]. 
Перша угода про асоціацію була укладена Європейським спів-
товариством з вугілля та сталі з Великою Британією 21 грудня 
1954 р., згідно з якою передбачалося встановлення тісних довго-
тривалих відносин між сторонами з метою поступового переходу 
до  спільного  ринку.  У  сучасній  зовнішньополітичній  практиці 
Європейського  Союзу  угоди  про  асоціацію  є  досить  пошире-
ними. Нині ЄС підтримує відносини асоціації із близько 100 кра-
їнами світу: як із країнами, що розвиваються (наприклад, Угода 
між ЄС та 78 країнами Африки, Карибського і Тихоокеанського 
басейнів 2000), так і з високорозвиненими країнами (наприклад, 
галузеві угоди, що встановлюють асоціативні відносини між ЄС 
і Швейцарією). Крім того, останні ініціативи ЄС свідчать про те, 
що "ареал" угод про асоціацію поширюється набагато далі дер-
жав-сусідів і за межі Європи [274].  
Угоди про асоціацію з ЄС можуть бути багатосторонніми й 
укладатися з міжнародними організаціями. Зокрема, країни Пів-
денної і Центральної Америки перебувають у колі інтересів Со-
юзу, причому тут ЄС націлюється вже не на двосторонні, а на 
міжрегіональні договори. Так, нині тривають переговори про ук-
ладання подібних угод між ЄС й Організацією Південноамери-
канського  спільного  ринку  (МЕРКОСУР,  до  якого  входять 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
8 
Аргентина, Бразилія, Венесуела, Парагвай, Уругвай), Андського 
співтовариства  (Болівія,  Еквадор,  Колумбія,  Перу)  і країнами 
Центральної  Америки  (Гватемалою,  Гондурасом,  Коста-Рікою, 
Нікарагуа, Панамою, Сальвадором). 
У  зазначеному  контексті  необхідно  зауважити,  що  сучасні 
угоди про асоціацію можуть укладатися як із державами, що роз-
глядають перспективу членства в ЄС, так і з державами, що фор-
мально не можуть вступити в ЄС (наприклад Угода про асоціацію 
із Чилі 2002) [282]. 
Угоди про асоціацію можуть укладати під різними назвами: 
"Угода про введення асоціації" (з Туреччиною 1963, Кіпром 1972, 
Чилі 2002) "Європейська угода про введення асоціації" (з Есто-
нією, Латвією, Литвою 1995), "Угода про стабілізацію та асоціа-
цію"  (з  Албанією  2006,  Чорногорією  2007)  "Європейсько-
середземноморська угода про введення асоціації" (з Тунісом та 
Ізраїлем 1995). Крім того, у їхній назві може бути відсутнім по-
няття  асоціація:  Угода  про  введення  Європейського  економіч-
ного простору 1992 р. (з Ісландією, Ліхтенштейном і Норвегією), 
Угода  про  економічне  партнерство,  політичну  координацію  та 
співпрацю  з  Мексикою  1997  р.;  Угода  про  торгівлю,  розвиток 
і співпрацю з Південно-Африканською Республікою 1999 р. 
Розгляд міжнародних угод про створення асоціацій, які Союз 
укладає із третіми країнами, свідчить про те, що такий вид угоди 
застосовують тільки тоді, коли передбачається встановити спеці-
альні відносини між сторонами. Спільнота укладала угоди про 
асоціацію майже з усіма європейськими державами (угода про єв-
ропейський економічний простір, угода про стабілізацію та асо-
ціацію,  колишні  європейські  угоди)  і  майже  з  усіма  країнами 
Середземномор'я.  Кінцеві  цілі  кожної  з  таких  угоди  відрізня-
ються. Зокрема, угоди про асоціацію з європейськими країнами 
спрямовані на підготовку цих країн до вступу або діють у ролі 
заміни вступу в Союз, якщо третя країна поки не готова або не 
бажає ставати членом ЄС, хоча хотіла б мати преференційні від-
носини з європейськими інтеграційними об'єднаннями [302]. 
За  своїм  змістом  угоди  про  асоціацію  можуть  охоплювати  
різні елементи основних свобод спільного ринку ЄС. У право-
вому вимірі це призводить до поширення acquis на різні сегменти 
правового регулювання в межах асоціації [531]. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
9 
Отже, принципове значення в зазначеному випадку має не на-
зва, а правова підстава укладання такої угоди (ст. 217 ДФЕС) і її 
зміст. Характерними рисами угод про асоціацію є введення поси-
леної співпраці між сторонами, яка передбачає привілейованість 
відносин  із  відповідною  країною;  залучення  третьої  країни  до 
правової системи ЄС через адаптацію значного кола норм acquis 
Союзу та інституційну структуру, побудовану на паритетних за-
садах. Головними відмінними рисами угоди про асоціацію від ін-
ших міжнародних договорів Євросоюзу є: 
⴬ уведення між ЄС і відповідною третьою державою однієї 
із  трьох  форм  економічної  інтеграції  (зони  вільної  торгівлі, 
митного союзу або спільного ринку); 
⴬ значний ступінь впливу на правопорядок третьої держави 
через  можливість  ухвалення  юридично  обов'язкових  рішень 
загальним органом асоціації й уведення обов'язків у третьої 
держави узгоджувати своє законодавство і практику його за-
стосування з acquis Союзу; 
⴬ наявність умов еволюційності і кондиціональності, спря-
мованих на поглиблення і розширення відносин асоціації; 
⴬ ускладнена процедура укладання зазначених договорів на 
рівні ЄС; 
⴬ необмеженість дії в часі [335]. 
Угоди про асоціацію доцільно класифікувати за метою укла-
дання, оскільки саме вона обумовлює специфіку правової при-
роди  зазначеного  виду  міжнародних  договорів  ЄС,  визначає 
сферу застосування угоди і правовий статус сторін: 
⴬ угоди, які укладаються з метою підготовки держави до на-
буття членства в ЄС (Угода про стабілізацію та асоціацію з 
Албанією 2006), 
⴬ угоди, що передбачають інтеграцію в Союз як альтерна-
тиву членства в ньому (Угода про Європейський економічний 
простір 1992 з Ісландією, Норвегією і Ліхтенштейном), 
⴬ угоди,  що  передбачають  посилену  співпрацю  з  неєвро-
пейськими державами, які формально не можуть бути членами 
ЄС (Угода про асоціацію із Чилі 2002) [337]. 
Угоди про асоціацію, укладені з метою вступу в ЄС, на відміну від 
угод, які не мають цієї мети, зазвичай регулюють відносини сторін у 
відносно ширших сферах співпраці. Вони характеризуються більшим 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
10 
ступенем впливу на правопорядок відповідних третіх держав, а також 
передбачають  жорсткіші  зобов'язання  з  адаптації  законодавства  та 
практики його застосування до acquis Союзу. 
Нині Європейський Союз є не тільки найбільш розвиненим ін-
теграційним економічним угрупованням, а й практикує найбільш 
поглиблені форми економічної співпраці (інтеграції) із третіми 
країнами і, насамперед, із країнами-сусідами [342]. 
Метою наступного покоління зон вільної торгівлі ЄС є: 
⴬ пошук нових ринків збуту товарів і послуг; 
⴬ збільшення інвестиційного потенціалу; 
⴬ зробити торгівлю дешевше (за рахунок усунення тариф-
них зборів); 
⴬ зробити торгівлю швидшою (шляхом скасування нетари-
фних бар'єрів); 
⴬ перетворити торгову політику в передбачуванішу (шляхом 
ухвалення спільних зобов'язань у сферах, що впливають на то-
ргівлю, таких як права інтелектуальної власності, правила кон-
куренції, державні закупівлі, сталий розвиток тощо) [360]. 
Нерідко повне введення типової зони вільної торгівлі займає до 
12 років. Однак ЄС зазвичай повинен скасувати свої тарифи в од-
носторонньому порядку відразу після підписання угоди. Важли-
вою  позитивною  характеристикою  зони  вільної  торгівлі  (ЗВТ), 
створеної за участі ЄС, є те, що вона зазвичай містить низку поло-
жень, які можуть знизити нетарифні бар'єри в торгівлі. При при-
вабливості всієї програми лібералізації та встановлення жорстких, 
але реальних часових меж, такі сфери дії ЗВТ можуть принести 
значні вигоди, які будуть базуватися переважно на внутрішніх ре-
формах у країнах – партнерах ЄС у межах зони. 
Також в угодах ЄС було використано питання вільного руху 
людських  ресурсів,  послуг  і  капіталу.  Зокрема,  розглядається 
правовий режим створення підприємств, установ або філій на те-
риторії сторін договору та правове становище цих утворень. Чи-
ста  і  вільна  конкурентна  боротьба  і  її  захист  також  займають 
пріоритетні позиції в зазначених документах [368]. 
Не  меншу  увагу  у  структурі  договорів  приділено  питанням 
співпраці країн із найважливіших напрямів соціальної, економіч-
ної і політичної діяльності. Тут виокремлюють такі напрями спів-
праці:  соціальна  політика;  захист  споживачів;  довкілля; 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
11 
статистика;  наукові  дослідження  і  технологічний  розвиток; 
освіта, виховання і молодь. 
Законодавство країн-учасниць договору має врегулювати пи-
тання інтелектуальної власності, захисту прав споживачів і підп-
риємців, статистичних даних, санітарні норми, а також питання 
щодо боротьби з організованою злочинністю і виробництвом та 
розповсюдженням наркотичних засобів [381]. 
У Посланні Європейської комісії "Глобальна економіка: кон-
куруючи у світі" визначено головні підходи до створення нового 
покоління зон вільної торгівлі ЄС. При цьому лібералізація тор-
гівлі як на єдиному внутрішньому ринку ЄС, так і розширення 
доступу на ринки третіх країн розглядається як важливе джерело 
підвищення продуктивності праці, економічного зростання, ство-
рення робочих місць, отже, посилення конкурентоспроможності 
економік країн ЄС [413]. 
Послання також визначає вимоги до змісту майбутніх угод ЄС 
про вільну торгівлю. Так, ці угоди мають охоплювати лібераліза-
цію ринку послуг, нові можливості взаємних інвестицій, захист 
прав інтелектуальної власності, державні закупівлі, правила кон-
куренції. 
Основними критеріями потенційних угод про вільну торгі-
влю ЄС є потенціал ринку партнера (розміри національних еко-
номік  і  темпи  зростання)  і  рівень  тарифних  і  нетарифних 
обмежень імпорту з ЄС. З огляду на це ЄС як пріоритетні розг-
лядає країни АСЕАН, Меркосур, оскільки вони поєднують ви-
сокий рівень протекціонізму зі значним потенціалом розвитку 
внутрішніх  ринків.  Крім  того,  ці  країни  дуже  активні  
у процесах створення зон вільної торгівлі з іншими центрами 
світової економіки. 
Наступний критерій вибору зон вільної торгівлі визначається 
доступом до ресурсів (енергоносії, сільгоспсировина, руди мета-
лів, металобрухт) разом із необхідністю забезпечення відповід-
них поставок й економічним впливом на ринок ЄС. Слід звернути 
увагу на те, що доступ до ресурсів розглядається як пріоритетний 
і в концепції сусідства ЄС [414]. 
Четвертий критерій участі ЄС у нових зонах вільної торгівлі 
охоплює політичні аспекти, зокрема права людини, демократичні 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
12 
цінності, регіональний вплив держав, дотримання ключових ба-
гатосторонніх інструментів у стратегії безпеки ЄС. 
Зрештою, п'ятий критерій визначається ризиком ерозії преферен-
ційного доступу на загальний ринок країн-сусідів і країн, що розвива-
ються. Країни, що не мають угоди про вільну торгівлю з ЄС, будуть 
перебувати в більш дискримінаційному становищі в порівнянні з кра-
їнами, які мають більш вільний доступ на ринок ЄС [418]. 
Окремого розгляду вимагають відносини ЄС із державами Єв-
ропейської асоціації вільної торгівлі (ЄАВТ) (Норвегія, Ісландія, 
Ліхтенштейн, Швейцарія). Відповідно до ст. 1 Угоди "Про Євро-
пейський економічний простір", членами якого є держави ЄС і 
ЄАВТ (крім Швейцарії), документ є угодою "Про асоціації". ЄС 
консультує  ці  держави  за  проектом  законодавства  Союзу,  але 
вони не беруть участі в ухваленні його рішень. Держави ЄАВТ у 
якійсь мірі можна було б назвати асоційованими партнерами ЄС, 
але в офіційних документах ЄС їх так не називають. 
Крім  статусу  асоційованої  держави  з  ЄС,  іншого  статусу  в 
його праві не існує. З інших прикладів угод із "третіми" країнами 
можна назвати Європейські угоди "Про асоціацію", що були ук-
ладені ЄС із 10 державами Центральної та Східної Європи (усі 
вони стали членами ЄС), із Туреччиною (12 вересня 1963) й угоди 
"Про асоціацію", підписані Європейським Союзом з деякими дер-
жавами Середземномор'я (Кіпр, Мальта) в 1960-ті рр. Згідно із 
цими угодами, були визначені умови взаємодії цих держав із ЄС 
на підготовчому етапі до їхнього вступу в ЄС. Зміст і текст цих 
угод є дуже схожими. З огляду на це дослідники такі угоди нази-
вають типовими [381], на практиці ж кожна угода визначає конк-
ретні  питання  асоціації,  з  огляду  на  специфіку  двосторонніх 
відносин конкретної держави з Європейським Союзом, пріори-
тети та сфери взаємних інтересів. 
Для  розуміння  важливості  підписаної  Україною  Угоди  про 
асоціацію  з  ЄС  з'ясуємо,  наскільки  зазначена  угода  наближає  
Україну до повноцінного членства в Європейському Союзі. 
   
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
13 
 
 
 
РОЗДІЛ 1 
Відносини України  
з Європейським Cоюзом  
у політичній сфері як чинник реалізації  
Угоди про асоціацію України з ЄС 
 
 
 
1.1. Еволюція ЄС у сферах зовнішньої політики,  
політики безпеки й оборонної співпраці:  
тенденції та рушійні фактори 
 
 
Ще у 1925 р. відомий французький дипломат Жюль Камбон за-
уважив: "Демократія завжди буде мати потребу в послах і мініст-
рах, проте невідомо, чи буде вона мати потребу в дипломатах"? 
Уже кілька десятиліть точиться дискусія щодо майбутнього зовні-
шньої політики і дипломатичної служби. Її учасників загалом мо-
жна поділити на песимістів й оптимістів, на тих, хто передрікає її 
занепад, і тих, хто вважає цей напрям державного управління пер-
спективним.  Найвідомішим  прикладом  песимізму  стало  відоме 
твердження  З. Бжезінського  про  бажаність  віддати  приміщення 
американського посольства в Лондоні під студентський гуртожи-
ток, оскільки сучасна організація світового бізнесу та засобів зв'я-
зку  дозволяють  будь-якому  бізнесмену  встановити  необхідні 
контакти без допомоги якого б то не було посольства.   
Дослідник має рацію у тому сенсі, що великі транснаціональні 
компанії іноді мають набагато численніші представництва, ніж 
будь-яке урядове агентство. У зв'язку із цим виникає питання, чи 
мають сучасні міжнародні актори потребу у класичній диплома-
тичної системі, що зародилася на зорі Нового часу в містах-дер-
жавах  Апеннінського  п-ва.  Ця  система,  відома  як  італійська 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
14 
модель дипломатії ґрунтувалася на виокремленні зовнішньої полі-
тики  в  самостійну  сферу  державного  управління  і  на  взаєминах 
світських  суверенів,  що  намагалися  дотримуватися  міжнародної 
рівноваги. За того часу посол був особистим представником свого 
самодержавного монарха і в ролі його "alter ego" володів усіма не-
обхідними  повноваженнями  для  ухвалення  самостійних  рішень, 
маючи незмінну підтримку з боку цієї влади в будь-якій своїй місії. 
Такий стан справ, у свою чергу, визначався тим, що відповідальні 
центри влади – монарх, президент, прем'єр-міністр – у країні, яку 
представляв дипломат, були у змозі змусити інші владні структури 
відгравати  відповідну  роль  у  політичному  процесі,  що  прово-
диться дипломатичними методами.   
Багато сучасних фахівців дотримуються тези, яка часто лунає в 
дискурсах науково-експертної спільноти, а саме: у сучасному світі 
зовнішня політика поступово втрачає свій колишній статус, який 
ще за часів О. Бісмарка характеризувався як "примат зовнішньої 
політики"  [391,  451,  510].  В  умовах  глобалізованого  світу  про-
блеми, які раніше вважали суто внутрішньою справою тієї чи іншої 
країни,  потребують  міжнародного  рівня  розв'язання.  Крім  того, 
спостерігається  значне  розосередження  центрів  влади  і,  відпо-
відно, центрів ухвалення рішень. Дипломати вже не завжди впев-
нені,  чи  отримають  підтримку  їхні  дії  з  боку  парламентських 
інститутів, органів місцевої влади, муніципальних властей.  
Складнощі сучасної дипломатичної служби знаходять своє підт-
вердження і в низці інших факторів. Насамперед, це дефіцит коштів, 
що  передбачаються  державними  бюджетами  для  фінансування 
представництв. Після Другої світової війни відбулося суттєве заро-
стання  бюрократичного  дипломатичного  апарату.  Гострота  про-
блем, що вимагали участі в їхньому врегулюванні дедалі ширшого 
кола фахівців, призвела до того, що велика частина персоналу по-
сольств різних країн складалася не з дипломованих дипломатів, а 
працівники посольств представляли різні відомства – військові, ро-
звідувальні,  комерційні,  інформаційні,  агропромислові.  На  сучас-
ному  етапі  в  межах  державних  структур  постійно  розширюється 
коло відомств, які самі виходять на міжнародну арену і самостійно 
вступають у взаємодію зі своїми партнерами за кордоном. Усе це 
відбувається  у  глобальному  просторі  взаємодій,  де  кордони  між  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
15 
субнаціональними, національними й інтернаціональними сферами 
стають все більш невиразними.  
Особливо відчутно ця тенденція виявляється у сфері економіч-
ної дипломатії. Економічні департаменти з'явилися в міністерствах 
закордонних справ і посольствах на початку XX ст. Однак еконо-
мічна глобалізація суттєво стимулює зовнішньополітичні служби 
набагато активніше брати участь у комерційних справах. Просу-
вання і захист інтересів національного бізнесу стало одним із цен-
тральних  пунктів  більшості  державних  програм,  що  стосуються 
діяльності  зовнішньополітичних  відомств,  оскільки  трансформа-
ція державного суверенітету і нові технології дозволяють непро-
фесійним дипломатам – неурядовим організаціям, бізнес-спільноті 
й індивідам виходити на міжнародну арену, оминаючи державні 
зовнішньополітичні  структури.  За  таких  позицій  дуже  слушною 
виявилася пропозиція Дж. Розенау розглядати сучасну міжнаро-
дну політику як "два світи" – світ, де панують суверенні держави, 
і світ, де є безліч інших центрів влади. При цьому світи розвива-
ються паралельно і взаємодіють один з одним [556]. Сучасними 
дослідниками розроблені численні сценарії, що передбачають пе-
ретин  офіційної  та  неофіційної  дипломатичної  діяльності.  Зок-
рема,  дуже  справедливо  зазначається,  що  за  логікою  речей 
дипломатія  не  є  більше  традиційним  веденням  державної  полі-
тики. Вона є комплексом взаємин, що встановлюються як між дер-
жавними,  так  і  недержавними  акторами,  результатом  чого  стає 
постійний  переговорний  процес  і створення нових інститутів 
[540].  Тож  питання  про  взаємодію  між  державними  і  недержав-
ними акторами на світовій арені постає одним із викликів для тра-
диційної  дипломатії.  У  цьому  контексті  видозмінюються  і 
традиційні форми та характер дипломатичної діяльності. Усклад-
неність структури сучасної системи міжнародних відносин, глоба-
льний  масштаб  значної  кількості  проблем  посилює  значення 
багатосторонньої співпраці.  
Багатостороння  дипломатія  потребує  неухильного  дотри-
мання процедур, ясного розуміння взаємозалежності між струк-
турами.  Найяскравішим  прикладом  змін,  що  відбуваються  у 
сфері  традиційної  дипломатії,  є  трансформація  зовнішньополі-
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
16 
тичного механізму і дипломатичних структур у країнах Європей-
ського Союзу. Взаємозалежність і тісне переплетення проблем рі-
зноманітного  характеру  дали  підставу  Дж. Джексону  ввести  в 
обіг термін євродипломатія, що, за оцінкою фахівців, засвідчило 
факт  виникнення  нової  європейської  "політії",  що  представляє 
собою багаторівневий інститут узгодження і здійснення спільної 
зовнішньої політики [467].  
Дипломатичну активність Європейської комісії засвідчив і той 
примітний факт, що при ній акредитовані представники як дер-
жав – членів ЄС, так і представники 165 третіх країн, що, безсу-
мнівно,  перетворює  комісію  у  визнаного  актора  міжнародних 
відносин. Голови постійних представництв при ЄС входять у Ко-
мітет  постійних  представників  (COREPER),  координуючий  ор-
ган, що зв'язує держави-члени із Брюсселем. У межах COREPER 
здійснюються попередні переговори, попередні зустрічі міністрів 
закордонних  справ  і  глав  держав.  Члени  цього  ексклюзивного 
клубу дипломатичних експертів виступають як свого роду лобі-
сти інтересів країни акредитації [330, 456, 482].  
Варто зауважити, що впродовж минулих десятиліть виник ці-
лий щабель досліджень, присвячений темі становлення об'єдна-
ної Європи як окремого глобального актора. Європейський Cоюз 
незмінно фігурує у всіх аналітичних схемах, так чи інакше пок-
ликаних виявити тенденції розвитку сучасних міжнародних від-
носин. Оцінки його потенціалу загалом є традиційно високими. 
Усе ж у більшості публікацій міжнародна роль Євросоюзу розг-
лядається в контексті тривалості процесу формування інтегрова-
ної суб'єктності Європейського Союзу.  
Об'єднуючи низку держав із населенням майже в 450 млн осіб, 
що виробляють чверть світового валового внутрішнього проду-
кту (ВВП), і володіючи широким переліком інструментів, Євро-
пейський  Союз,  безумовно  може  бути  зарахований  до  кола 
глобальних акторів. Разом із тим, такий його інструмент як "євро" 
навряд чи можна розглядати як інструмент, які керівники ЄС мо-
гли б застосовувати для досягнення цілей зовнішньої політики 
найближчим часом. Сам проект економічного та валютного союзу, 
частиною якого було введення євро, розрахований на зміцнення 
фінансових  і  зовнішньоторговельних  позицій  Євросоюзу  як 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
17 
центра сили. Однак, принаймні, у коротко- і середньотерміновій 
перспективах його ефективність пов'язана з виникненням склад-
нощів  загальносвітового  характеру,  тож  поки  немає  підстав  
абсолютизувати "оперативну силу" такого інструментарію між-
народного впливу ЄС.  
Поряд із потужним економічним фундаментом важливим еле-
ментом глобального потенціалу Євросоюзу є його культурний і ку-
льтурно-політичний вплив, масштаби якого фактично зберігають 
загальносвітовий  характер.  Нині  поняття  "європейські  цінності" 
охоплює уявлення про необхідність урегульовувати спори мирним 
переговорним  шляхом,  дотримання  громадянських  і  політичних 
прав і свобод людини й етнічних меншин. Не менш корисними для 
посилення зовнішніх позицій ЄС є такі компоненти європейських 
цінностей як забезпечення економічної та політичної стабільності 
на основі суспільної солідарності та підвищенні добробуту євро-
пейців,  підтримання  безпечного  і  дружнього  зовнішнього  ото-
чення.  Зазначені  цінності  продовжать  здійснювати  суттєвий 
позитивний вплив на ведення політико-культурного діалогу бага-
тьох неєвропейських країн і регіонів.  
На внутрішньополітичному рівні ці цінності умовно поділя-
ються  усіма  європейськими  державами,  що  об'єдналися,  
і є одним із важливих елементів, що бере участь у побудові під-
валин та розвитку спільної зовнішньої політики. "Сутність Єв-
ропи  як  центру  сили,  уособленого  Європейським  Союзом, 
полягає в її фундаментальної моральності", – зауважив британ-
ський  дослідник  Дж. Ліндлі-Френч,  маючи  на  увазі  стійкість 
цього ціннісного укладу [503]. Проте у зв'язку зі зрушенням тра-
диційних соціо-демографічних балансів усередині Європи, під-
кріпленим  потужними  емігрантськими  потоками  з 
позаєвропейських цивілізаційних ареалів, цей чинник уже вва-
жають не таким "упевненим" аргументом.  
Не менш важливим є зовнішній аспект впливу європейських 
цінностей. Ідеться, насамперед про те, що політична культура й 
етика міжнародного спілкування на основі зазначених цінностей 
насправді сприяли низці великих зрушень у міжнародній полі-
тиці. Одним із найбільших "європейських" за впливом докумен-
тів  другої  половини  минулого  століття  став  Заключний  акт 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
18 
Наради  з  безпеки  та  співробітництва  в  Європі,  підписаний  
у Гельсінкі в 1975 р. [531]. Цей документ у підсумку відіграв від-
чутну – правову, політичну та дипломатичну – роль у трансфор-
мації світової політики початку 1990-х рр.  
Країни ЄС традиційно намагаються впливати на міжнародні ві-
дносини м'якше, надаючи пріоритет непрямим інструментам, дип-
ломатії. Європейці стежать за своїм авторитетом у викритті фактів 
утиску гуманітарних цінностей. Європейські інституції, насампе-
ред Рада Європи, є найвпливовішими правозахисними організаці-
ями у світі. Не випадково правозахисники практично у всьому світі 
– (особливо на тлі "правозахисних скандалів" в Іраку у 2004) – апе-
люють саме до європейських оцінок ситуацій, що складаються із 
правами  людини  та  політичними  свободами.  Лідерство  у  сфері 
правозахисної  активності  дозволяє  Євросоюзу  за  необхідності 
справляти досить ефективний вплив на ті чи інші країни світу. Зва-
жаючи на це, вона є дуже ефективним елементом як організацій-
ного  ресурсу  ЄС,  так  і  потенціалу  його  морально-політичного 
впливу водночас. Визнанням високого авторитету саме європейсь-
кої правової дипломатичної традиції вважають і факт розміщення 
саме в Європі міжнародних судових органів та трибуналів – Між-
народного суду ООН, Міжнародного трибуналу ООН щодо коли-
шньої  Югославії,  Міжнародного  кримінального  суду, 
Європейського суду із прав людини.  
Євросоюз  залишається  своєрідним  всесвітнім  інтелектуально-
ресурсним центром для багатьох держав, що випробовують інтерес 
до інтеграційних проектів, ефективно використовує переговорний 
досвід ЄС у численних багатосторонніх загальносвітових і регіона-
льних  організаціях,  режимах,  діалогах,  форумах,  оскільки  саме  
досвіду  апарату  чиновників  Євросоюзу  близька  логіка  багатосто-
ронньої взаємодії, підготовки і вироблення рішень на їхній основі. 
Чиновники ЄС здатні більш вміло використовувати оргресурс, ніж 
функціонери урядів великих національних держав, які схильні до 
більш прямолінійних методів відстоювання своїх позицій.  
Представники ЄС (хоча нерідко лише із правом дорадчого го-
лосу) беруть участь у роботі найпрестижніших міжнародних ор-
ганів  –  від  трансатлантичних  самітів  і  "групи  восьми"  до 
Регіонального форуму АСЕАН із питань безпеки. Крім того, ЄС 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
19 
має розгалужену мережу офіційних двосторонніх угод про торгі-
влю, партнерство й асоціацію з десятками країн Євразії, Африки, 
Карибського басейну і басейну Тихого океану, а також Південної 
Америки.  Спеціальні  регіональні  угоди,  що  зачіпають  питання 
торгівлі, інвестиційного клімату, постачання енергоносіїв, захи-
сту довкілля, а також проблеми безпеки та боротьби з терориз-
мом,  підписані  Європейським  Союзом  із  групами  держав 
Середземномор'я,  Латинської  Америки,  Азії  та  державами 
басейну Тихого океану [409].  
Організаційний  ресурс  дозволяє  європейцям  впливати  на 
"структурування" міжнародного середовища у власних інтересах, 
підштовхуючи одні і гальмуючи інші довготермінові зміни між-
народного розвитку. Подібні трансформації під впливом ЄС від-
буваються  поступово  і  стосуються  переважно  торговельних  і 
фінансових аспектів міжнародних відносин. Однак саме за допо-
могою організаційного ресурсу, Євросоюз може впливати на про-
цеси,  що  відбуваються  в  географічно  близьких  або  віддалених 
регіонах.  Застосування  державами-партнерами  законодавчих 
норм за зразком європейських зокрема, у величезній мірі полег-
шує фірмам ЄС ведення бізнесу з контрагентами зі Східної Єв-
ропи і Середземномор'я. Зазначена тенденція поліпшує й умови 
забезпечення Західної Європи сировиною, а також доступ на ри-
нки збуту готової продукції.  
Опора на використання оргресурсу набагато більше відповідає 
цілям зовнішньої політики ЄС і наявного в його розпорядженні зо-
внішньополітичному  інструментарію  ніж,  наприклад,  викорис-
тання  ресурсу  силового.  Вибір  стратегії  м'якого  лідерства  
пов'язаний  зі  специфікою  сформованої  за  останні  півстоліття  
нової стратегічної культури. Однак ще більшою мірою він визна-
чається "неповною" міжнародно-політичної суб'єктністю Європей-
ського Союзу як  впливового гравця на полі світової політики.  
Ця слабкість ЄС особливо зрозуміла, якщо подивитися на його 
можливості  у  сфері  здійснення  єдиної  зовнішньої  політики.  
Де-факто в цій сфері найбільш потужні країни Євросоюзу діють 
самостійно, ураховуючи думку загальноєвропейських інтеграцій-
них  інститутів,  але  аж  ніяк  не  керуючись  ними  як  абсолютом. 
Тим  часом  орієнтуючись  на  посилення  впливу  у  міжнародній  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
20 
політиці, Європейський Союз відчуває складнощі у використанні 
наявних у його розпорядженні ресурсів. На відміну від органів 
влади національних держав, керівні органи ЄС не можуть в до-
статній мірі легко і швидко забезпечувати концентрацію ресурсів 
на потрібних напрямах зовнішньополітичної діяльності та їхню 
транспозицію з одного напряму на інший.  
Із цього погляду основна проблема пов'язана із процесом ухва-
лення рішень, у ході якого доводиться погоджувати позиції націо-
нальних держав, інтереси яких не завжди збігаються. Управляють 
цим  об'єднанням  як  міждержавні  інститути  (Європейська  рада  і 
Рада міністрів ЄС), так і наднаціональні органи (головний із них – 
Європейська комісія), які з моменту народження винайшли власні 
інтереси, що часто суперечать устремлінням найбільших і впливо-
вих держав – членів Європейського Союзу. З одного боку, основною 
проблемою  для  формування  узгодженого  зовнішньополітичного 
курсу ЄС стало обережне ставлення національних урядів до тран-
спозиції  своїх  зовнішньополітичних  повноважень  наднаціональ-
ним органам, а з іншого – розбіжності між країнами Євросоюзу 
щодо загальних підходів до зовнішньої політики, а також із конк-
ретних міжнародних питань.  
Якщо Франція та Німеччина – основоположники європейської 
інтеграції – є найактивнішими прихильниками посиленої коорди-
нації міжнародної діяльності країн ЄС, то Велика Британія, Данія 
та Нідерланди найчастіше виявляють стримане ставлення до спі-
льної зовнішньої політики Євросоюзу, орієнтуючись на дії США 
і політику "трансатлантичної солідарності". Ще більш насторо-
жено ці країни, а також нейтральні держави Євросоюзу (Ірландія, 
Австрія, Швеція, Фінляндія) сприймають проекти відносної "авто-
номії" ЄС у галузі оборони та безпеки. Діапазон думок усередині 
ЄС різко змінився після прийому у 2004 р. до складу Європейсь-
кого Союзу нових членів, які у своїй політиці безпеки почали орі-
єнтуватися на Вашингтон сильніше, ніж на Париж або Берлін. До 
того ж у своєму військовому будівництві країни Центральної та 
Східної Європи значно більше орієнтовані на участь у військовій 
співпраці в межах НАТО, аніж у межах ЄС [398]. 
Проте найбільше зовнішньополітичний потенціал ЄС обмеже-
ний  складністю  консенсусу  між  національними  урядами 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
21 
країн-членів і наднаціональними інститутами, і це стосується як 
зовнішньої  діяльності  (де  вони  є  відображенням  розбіжностей  
зовнішньополітичних позицій окремих держав), так і питань по-
точного  реформування  самого  Євросоюзу.  Свою  роль  відіграє 
і непристосованість сформованої системи роботи наднаціональ-
них органів до підвищення й оптимізації витрат на цілі спільної 
зовнішньої політики. Структура бюджету Європейського Союзу 
надзвичайно складна, вона сформувалася задовго до виникнення 
у практичній площині завдання вироблення спільної зовнішньої 
політики, тож реформувати цю систему також важко. Як наслідок 
– політична воля ЄС діяти у сфері зовнішньої політики в ролі єди-
ного цілого виявляється слабкішою від небажання збільшувати 
витрати на цю мету в умовах кризи.  
Особливості  спільної  зовнішньої  політики  і  політики  у 
сфері безпеки Європейського Союзу. Затвердження ЄС як єди-
ного суб'єкта міжнародних відносин – основна мета комплексу 
заходів, що застосовуються  в межах Спільної зовнішньої полі-
тики  і  політики  у  сфері  безпеки  Європейського  Союзу.  Це  за-
вдання  не  має  прецедентів  в  історії,  оскільки  ніколи  ще  не 
вдавалося об'єднати зовнішні політики окремих держав у єдиний 
зовнішньополітичний процес від моменту їхнього вироблення до 
стадії здійснення. Де-факто Спільна зовнішня політика ЄС пере-
росла власну основу, закладену рамками Європейського політич-
ного  співробітництва  у  1970–1980-х рр.  і  перевершила 
конструкцію "трьох опор", представлену в Маастрихтському до-
говорі 1992 р., однак вийти на справжню зовнішньополітичну ін-
теграцію поки не вдається. Причиною тому є збереження, а часом 
і зростання, впливу фактора національної державності. Європей-
ські країни виявилися не готовими до надання частини своїх су-
веренних  прав  наднаціональним  інститутам  та  ухвалення 
принципу наднаціональності в СЗППБ.  
Інституційна складність ЄС. Розуміння інституційної склад-
ності ЄС є важливим завданням для розуміння контексту і зна-
чення  його  зовнішньої  політики.  Згідно  з  договором  про 
Європейський Союз 1992 р. зовнішня політика ЄС управляється 
в межах одного із двох інституційних процесів: Спільна зовнішня 
політика  і  політика  безпеки,  яка  охоплює  загальну  політику  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
22 
безпеки й оборони (CSDP), має міжурядовий характер: уряди дер-
жав-членів, діючи на підставі одностайної згоди в Європейській 
раді (глави держав або урядів) і Раді Європейського Союзу (Рада 
міністрів), є основними дійовими особами в міжнародних зноси-
нах ЄС. Зовнішня політика в таких сферах, як торгівля, іноземна 
допомога та розширення більшим чином побудована під наднаці-
ональну форму ухвалення рішень за участі усіх трьох основних 
інститутів ЄС. Тут особливу роль відведено Європейській комі-
сії, хоча держави-члени (представлені в Європейській раді та Раді 
міністрів) і Європейський парламент також мають важливе право 
брати участь у процесі ухвалення важливих рішень. Лісабонсь-
кий договір, який набрав чинності у грудні 2009 р. привніс деякі 
зміни, призначені для підвищення узгодженості та посилення ко-
ординації між цими двома інституційними треками. Зокрема, до-
говір встановив створення нової посади Високого представника 
ЄС із закордонних справ і політики безпеки, якого представляють 
з  додатковим  титулом  віце-президента  Європейської  комісії 
[334]. Таким чином, позиція Верховного представника мала при-
значенням сформувати інституційний міст, що зв'язує та коорди-
нує міжурядовий і наднаціональні виміри зовнішньої дії ЄС.  
Новий дипломатичний корпус ЄС – Європейська служба зовні-
шніх дій, що офіційно стартував у грудні 2010 р. з метою підтримки 
роботи Високого представника у справі координації і реалізації зов-
нішньої політики ЄС, структурно відображає концепцію інституцій-
ного злиття між Європейською комісією та Радою міністрів: одну 
третину персоналу має призначити ЄК, одну третину – секретаріат 
від Ради Європейського Союзу, одну третину надсилають націона-
льні дипломатичні служби держав-членів [334]. 
Стратегія європейської безпеки. Від часу свого заснування 
у 50-ті рр. ХХ ст., ЄС був націлений на презентацію себе як циві-
льної влади, дієвого форуму, у межах якого більшість членів ЄС 
могли  зосередитися  на  питаннях  оборони  і  безпеки.  Водночас  
зусилля перших десятиліть були спрямовані на технічні аспекти 
глибокої економічної інтеграції, тип якої є новою формою спів-
праці між суверенними державами, яка була антитезою політики, 
що двічі призводила до спустошення Європи між 1914 і 1945 рр. 
Завершення холодної війни, однак, викликало дебати в межах ЄС 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
23 
про бажаність розвитку сильнішої його зовнішньої ідентичності, 
особливо після Балканських подій 1990-х рр.  
Стратегія європейської безпеки (ESS) є ще одним важливим 
критерієм для розуміння філософії зовнішньополітичної дії єди-
ної Європи [326]. Вона встановила три провідні стратегічні цілі 
політики ЄС:  
⴬ По-перше, Євросоюз повинен уживати необхідні заходи 
для розв'язання широкого спектра глобальних викликів і за-
гроз безпеці, включаючи такі, як регіональні конфлікти, роз-
повсюдження  зброї  масового  знищення,  тероризм, 
організована злочинність, хвороби і дестабілізуюча світовий 
розвиток  бідність,  піратство,  кібербезпека,  енергетична  без-
пека і зміна клімату.  
⴬ По-друге, ЄС має приділяти особливу увагу побудові ре-
гіональної безпеки у своєму сусідстві, охоплюючи такі регі-
они: Балкани, Кавказ, Середземномор'я, Середній Схід. 
⴬ По-третє, у більш  довготерміновій перспективі, ЄС має 
прагнути  до  будівництва  багатостороннього  світового  по-
рядку,  у  якому  міжнародне  право,  мир  і  безпека  забезпечу-
ються  за  рахунок  сильних  регіональних  і  глобальних 
інститутів [547].  
Визначаючи дуже широкі підходи до досягнення цих цілей, 
ЄС також фіксує низку фундаментальних філософських елемен-
тів, зокрема у Стратегії стверджується, що визначені загрози не 
можуть  адекватно  вирішуватися  тільки  військовими  засобами, 
але вимагають поєднання військових, політичних та економічних 
інструментів дії. Оскільки запобігання конфліктам і загрозам ви-
значається основою формування політики безпеки ЄС, тому чітко 
фіксується прагнення до усунення корінних причин конфліктів і 
нестабільності шляхом зміцнення управління та прав людини, а 
також шляхом надання економічного розвитку за допомогою та-
ких засобів, як торгівля та іноземна допомога. Ці підходи віддзе-
ркалюють одну з головних сильних сторін ЄС: значний досвід 
цивільних заходів із допомоги у врегулюванні міжнародних кон-
фліктів й активне використання інструментарію "м'якої сили". 
Для ЄС перевагою бачиться міжнародна високорозвинена си-
стема багатосторонньої кооперації. Спільна зовнішня політика і 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
24 
політика безпеки, ґрунтуючись на досвіді ранніх зусиль із коор-
динації зовнішньої політики держав-членів, де-факто означає, що 
суверенні уряди вважають за краще працювати разом у тій мірі, 
у якій вони можуть досягти консенсусу. За такого бачення інсти-
тути ЄС, що представляють уряди держав-членів, Європейську 
раду і Раду Європейського Союзу відіграють визначальну роль в 
узгодженні позицій та  розробці СЗПБ [375].  
Рада міністрів є іншим головним форумом для досягнення по-
літичного консенсусу з більшості формальних питань щодо CFSP 
шляхом винайдення консенсусу міністрами закордонних справ. 
Рада із закордонних справ під головуванням Високого представ-
ника-президента  з  питань  зовнішньої  політики  також  зазвичай 
прагне сприяти досягненню консенсусу. Європейська служба зо-
внішніх дій відповідає за управління, упровадження і представ-
лення зовні рішень. Амстердамський договір ЄС 1997 р. вперше 
виокремив чотири основні інструменти дії: 
⴬ принципи і рекомендації, що забезпечують загальне полі-
тичне спрямування;  
⴬ загальні стратегії, що встановлюють цілі та засоби;  
⴬ спільні дії, що стосуються конкретних ситуацій; 
⴬ загальні позиції, що визначають підхід до конкретних на-
прямів дії [584].  
Лісабонський договір визначив поділ інструментів на чотири 
типи рішень:  
⴬ стратегічні цілі та інтереси ЄС,  
⴬ загальні позиції,  
⴬ загальні позиції щодо спільних дій,  
⴬ загальні позиції щодо виконання угод для спільних пози-
цій і дій [375].   
 Концептуально,  такі  інструменти  як  стратегії  ЄС  розміщу-
ються між законодавством і політичною співпрацею. Деякі спос-
терігачі розглядають їх як обов'язкові правові документи. Інші, 
посилаючись  на  відсутність  правових  механізмів  захисту  прав 
і слабкість  судової  юрисдикції  ЄС  в  цих  сферах,  стверджують, 
що  вони  є  окремою  категорією  інструментарію.  У  будь-якому  
випадку зазначається, що держави-члени "активно і беззастере-
жно підтримують зовнішню політику і політику безпеки Союзу 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
25 
в дусі лояльності і взаємної солідарності і мають відповідати дія-
льності Союзу в цій сфері" [133]. 
Варто зауважити, що розвиток єдиної Європи у сферах спіль-
ної зовнішньої політики та політики безпеки дозволив ЄС розви-
ватися,  додавши  новий  важливий  вимір  формування  його 
колективної ідентичності. З іншого боку, основною проблемою 
продовжує залишатися формування консенсусу позиції націона-
льних держав, тому справедливо стверджувати, що ЄС не виста-
чає  комплексних  стратегічних  підходів  у  ключових  сферах 
зовнішньої політики саме із причини визначення різних націона-
льних пріоритетів та обрання тактики дії на міжнародній арені.   
Фактор  дуальності  стартових  підвалин.  Причини  повіль-
ного поступу єдиної Європи шляхом зовнішньополітичної інтег-
рації  є  результатом  її  попереднього  розвитку.  З  одного  боку, 
даються взнаки давні традиції сильної національної зовнішньої 
політики великих потужних держав. З іншого – не менш стійкою 
залишається традиція політики активного дипломатичного манев-
рування, за допомогою якої слабшим акторам вдається розв'язу-
вати  власні  завдання,  використовуючи  суперечності  між 
сильнішими  гравцями  європейської  політики.  Зазначена  дуаль-
ність стартових підвалин для ведення загальноєвропейського діа-
логу має неминучим наслідком як ідейні розбіжності в розумінні 
цілей і формату СЗПБ, так й інституційну слабкість комунітарної 
політики в ЄС – конкуренція між Європейською радою і Європей-
ською комісією за контроль над спільною зовнішньою політикою 
і наявність конкурентного зовнішнього впливу з боку трансатлан-
тичних інституцій у сфері безпеки. Головні завдання СЗПБ визна-
чені у ст. 11 Ніццького Договору про Європейський Союз 2001 р.: 
⴬ захист спільних цінностей, фундаментальних принципів, 
незалежності та цілісності Європейського Союзу відповідно 
до принципів Статуту ООН; 
⴬ зміцнення безпеки ЄС;  
⴬ збереження миру і міжнародної безпеки на зовнішніх ко-
рдонах Союзу відповідно до принципів Статуту ООН і Гель-
сінського заключного акта та цілями Паризької хартії;  
⴬ розвиток міжнародної співпраці;  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
26 
⴬ сприяння поширенню демократії, системи правової дер-
жави, поваги до прав людини і фундаментальних свобод [588].  
У Стратегії європейської безпеки 2003 р. були позначені й основні 
виклики світової політики для ЄС, де врегулювання кризових ситуа-
цій було визначено як основне перспективне завдання. Найважливіші 
проблеми і процеси у сфері міжнародної безпеки, що складають сис-
тему викликів для єдиної Європи були перераховані так:  
⴬ зростання залежності і вразливості ЄС у сфері транспо-
рту, енергетики, інформації під впливом глобалізації; 
⴬ поширення бідності і хвороб;  
⴬ загострення  конкуренції  у  сфері  забезпечення  природ-
ними ресурсами і джерелами енергії.  
Було  підкреслено,  що  безпека  є  неодмінною  умовою  сталого 
розвитку.  У сфері СЗПБ фіксується, що держави-члени мають ді-
яти узгоджено і солідарно, а політика кожної країни окремо не по-
винна суперечити союзній політиці загалом. З іншого боку також 
зафіксовано, що СЗПБ не має права завдавати шкоди зовнішній по-
літиці  окремих  держав  та  їхнім  зобов'язаннями  по  лінії  участі  в 
НАТО й інших організаціях (ст. 17). Стаття 19 Ніццького договору 
зобов'язує держави-члени координувати дії в міжнародних органі-
заціях і на міжнародних конференціях, а ст.  20 передбачає також 
співпрацю дипломатичних місій у третіх країнах щодо захисту ін-
тересів громадян ЄС. Також міститься зобов'язання держав ЄС, що 
входять до Ради Безпеки ООН на правах постійних членів, здійс-
нювати координацію дій з іншими країнами ЄС [588]. 
Таким  чином  документальна  складова  підтверджує  в  ролі 
ключової  характеристики  зовнішньої  політики  Європейського 
Союзу міжурядову співпрацю, а зовнішня політика національних 
держав превалює над комунітарною політикою. Нормативна ме-
ханіка ухвалення рішень допускає можливість як "конструктив-
ного утримання" (ст. 23), так і "поглибленої співпраці" (ст. 27), 
проте сама організаційна структура мало відповідає меті забезпе-
чення зовнішньополітичного єдності держав – членів ЄС.  
У грудні 2007 р. голови держав та урядів країн – членів ЄС 
підписали Лісабонський договір, складений на основі Конститу-
ційного  договору  Європейського  Союзу  2004  р.  Третій  розділ 
цього документа був присвячений питанням розвитку Спільної 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
27 
зовнішньої політики і політики у сфері безпеки, передбачаючи ін-
ституціоналізацію СЗПБ шляхом уведення посади міністра зако-
рдонних справ ЄС. Проект Конституції надавав Європейському 
Союзу статус юридичної особи, що спрощує його відносини із 
третіми країнами і міжнародними організаціями, але фактор су-
перництва між Радою і Комісією за контроль над СЗПБ познача-
ється зниженням її ефективності, тому  дискурс продовжує бути 
сфокусованим на доцільності чи недоцільності зробити зовніш-
ньополітичну діяльність і безпеку ЄС об'єктами інтеграції. З тео-
ретичного  погляду  інтеграція  в  зазначених  сферах  стає 
можливою тільки в разі повної успішної економічної інтеграції, 
де-факто – працює класичний міжурядовий підхід, заснований на 
системі міждержавної координації. Феномен відсутності практи-
чної реалізації повноцінного інтеграційного проекту в межах зо-
внішньої політики ЄС за наявності ознак формальної початкової 
інтеграції, дуже справедливо названий експертами "брюсселіза-
цією" [451].  У контексті мети подальшого практичного розвитку 
зазначений підхід не може гарантувати безумовної зовнішньопо-
літичної єдності держав – членів ЄС. Зокрема, ст. III-292 проекту 
Конституційного договору ЄС вимагає узгодженості дій між ін-
ститутами ЄС, міністром закордонних справ ЄС і національними 
відомствами, а ст. III-308 стверджує, що комунітарна політика не 
може торкатися сфери виняткових інтересів зовнішньої політики 
окремих держав, так само, як й остання не повинна суперечити 
принципам ОЗПБ [430].  
Не менш проблемним питанням є й запропонований принцип 
"подвійної більшості", за яким найважливіші рішення мають ухва-
люватися не менше ніж 55 % країн, що представляють не менше 
65 % населення ЄС. Інакше кажучи, на практиці варто очікувати 
традиційного домінування "великих" акторів, за підтримки орієн-
тованих на них "малих" акторів. Актори середньої ваги на кшталт 
Польщі опиняться в меншості. Не дивно, що на Брюссельському 
саміті ЄС  у червні 2007 р. Велика Британія і Польща за підтримки 
Чехії та Нідерландів виявилися "блоком противників конституції", 
наполягаючи на  поступках  у  зовнішньополітичній  сфері  з  боку 
комунітарних структур. Саме тоді за результатами перемовин на 
основі пропозиції британського прем'єра Е. Блера, було вирішено 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
28 
не  вводити  посаду  міністра  закордонних  справ  ЄС  та  зберегти 
пост Верховного представника Євросоюзу із зовнішньої політики 
з  розширеними  функціями.   Окрім  того,  президент  Польщі 
Л. Качинський, який виступав проти системи "подвійної більшо-
сті",  запропонував  систему  "квадратного  кореня"  (обчислення 
квот для голосування, виходячи з квадратного кореня від чисель-
ності населення країни-члена) [537]. 
Результати наступних самітів ЄС продемонстрували вже тра-
диційну складність інтеграційної перспективи у сфері зовнішньої 
політики і політики безпеки. Вдалося вирішити питання про по-
рядок призначення та відкликання, а також статусу Верховного 
представника ЄС із закордонних справ і політики безпеки, проте 
його функції були сформульовані в найзагальнішому вигляді, а 
безліч програм, що обговорюються в ЄК, мають тимчасовий ха-
рактер. Таким чином,  контраст між здатністю намітити широкі 
стратегічні напрями та здатністю досягати результатів у конкре-
тних сферах із явним пріоритетом національних інтересів зали-
шився фактором розвитку єдиної Європи. Розвиток європейських 
інститутів сприяє розвитку зовнішніх зв'язків Євросоюзу як єди-
ного цілого, але вплив ЄС на світову політику загалом більше ви-
являється  у  розвитку  його  відносин  із  віддаленими  регіонами 
світу, аніж найближчим оточенням. Насамперед ідеться про збе-
реження  тісної  кооперації  з  Вашингтоном,  де  участь  Європи 
у врегулюванні міжнародних кризових ситуацій без взаємодії з 
США є не дуже ефективною. Фактор залежності від Вашингтона 
залишається переважаючим, тоді як НАТО продовжують розгля-
дати як опору американської політики в Європі, ЄС продовжує 
спиратися на механізми Альянсу, намагаючись сконцентруватися 
на спектрі інтересів учасників системи трансатлантичної безпеки, 
що збігаються. Водночас лідери ЄС мають бажання розширити 
політико-доктринальну  основу  своєї  співпраці,  стартуючи  з  
інституціоналізації спільної дипломатії та формування інтегрова-
ної системи дипломатичних місій країн – членів ЄС. 
Таким чином, можна констатувати, що спільна зовнішня полі-
тика ЄС здійснюється в межах комбінованого механізму наднаці-
ональних  і  міжурядових  структур.  У  межах  наднаціональної 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
29 
Європейської комісії йдеться, насамперед, про комісара із зовні-
шніх зв'язків, Директорат із зовнішніх зв'язків, Сполучені служби 
із зовнішніх зв'язків і мережу постійного представництва ЄК. Ва-
рто зазначити, що ЄС тривалий час мав значні бюджетні ресурси 
для її проведення. З моменту початку роботи першої місії Євро-
пейської комісії у Вашингтоні в 1954 р. їхня кількість постійно 
зростала, як і розширення їхнього географічного охоплення (на-
приклад, у Середземномор'ї, Азії, Латинській Америці) та функ-
цій.  У  1970-х рр.  в  межах  Міждержавної  ради  міністрів 
закордонних  справ  почало  функціонувати  Європейське  полі-
тичне співробітництво (EPC), що стало першим іноземним інсти-
туційним  механізмом  для  координації  між  міністерствами 
закордонних справ країн-членів. Початок системних перетворень 
у  Європі  і  ліквідації  ліній  розмежування  після  холодної  війни 
сприяли здійсненню реформ, спрямованих на перетворення ЄС із 
суто економічного і валютного співтовариства в єдине ціле з ви-
раженою зовнішньою  ідентичністю. Маастрихт, Амстердамська 
(1997) і Ніццька (2001) угоди заклали інституційні основи ком-
плексного підходу у сфері зовнішньої політики, безпеки й обо-
рони  в  умовах  геополітичної  нестабільності  та  тліючих 
внутрішніх  і  міжнародних  конфліктів  у  найближчій  периферії 
ЄС. Маастрихтський договір 1992 р. створив правову основу для 
співпраці між дипломатичними і консульськими представницт-
вами держав-членів та постійних представників Європейської ко-
місії акредитованих у третіх країнах і міжнародних організаціях 
[337]. Так поступово були сформовані канали обміну інформа-
цією між представництвами Європейської комісії та дипломати-
чних місій держав-членів.  
На  початку  1990-х  рр.  були  завершені  всі  стадії  реформи  
Європейської комісії та її постійних представництв. Окрім суто 
представницької і громадської функції, постійні представництва 
Європейської  комісії  почали  включати  елементи  політичної  й 
економічної дипломатії, зокрема підготовки та реалізації програм 
розвитку, техніко-економічної допомоги країнам із перехідною 
економікою та країнам, що розвиваються. Статус постійних пред-
ставництв варіюється залежно від регіону і країни, у якій вони 
працюють. У деяких регіонах вони складається переважно з міс-
цевих  фахівців,  тоді  як  в  інших  регіонах  Європейська  комісія 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
30 
представлена кар'єрними дипломатами. У багатьох приймаючих 
державах постійні представництва мають статус акредитованих 
дипломатичних представництв, на підставі правила ввічливості 
їхні  керівники  розглядаються  в  ролі  послів,  хоча  Комісія  поки 
уникає використання рангу посла як глави її представництва, на-
магаючись заспокоїти уряди держав – членів Союзу, що комісія 
не має наміру посягання на суверенні прерогативи в термінах фо-
рмальної дипломатичної практики. 
Дискурс щодо необхідності створення узгодженої системи ЄС 
щодо  зовнішньої  політики  точиться  давно.  Така  реформа  мала 
бути зроблена шляхом створення Управління з міжнародних від-
носин для інтеграції міждержавних і наднаціональних елементів 
координації в одній системі. У кінці холодної війни із народжен-
ням спільної зовнішньої політики та політики безпеки, зовнішня 
Служба комісії почала швидко розвиватися. За десятиліття 1988–
1998 рр.  кількість  делегації  Комісії  збільшилася  із  70  до  126. 
Проте, на відміну від більшості національних посольств, делега-
ції складалися не із професійних дипломатів, а переважно зі зви-
чайних  цивільних  службовців  із  Генерального  директорату 
Європейської комісії. З метою компенсації відсутності диплома-
тичного  професіоналізму,  комісією  було  організовано  систему 
навчання для тих, хто планує працювати за кордоном [498]. Од-
нак ця підготовка була рудиментарною порівняно із навчальними 
програмами традиційної дипломатії. 
Ідея власних посольств та власних дипкорпусів за кордоном 
також згадується в одній із резолюцій, прийнятій Європейським 
парламентом ще у 2000 р. Потім цю пропозицію підхопив Євро-
пейський конвент, який у 2002–2003 рр. розробляв проект єдиної 
конституції Європи. Паралельно і практично постійно йшла дис-
кусія про те, якою саме має стати нова служба: єдиною наднаціо-
нальною  або  продовженням  нинішньої  системи,  при  якій 
дипломатичні  повноваження  Брюсселя  поділяють  Європейська 
комісія та Європейська рада.  
Останнім часом відбувався інтенсивний обмін інформацією та 
думками  в  політичних  управліннях  міністерств  закордонних 
справ держав-членів про функції, структуру, склад і компетенції 
пропонованої  послуги.  Інституційна  комісія,  секретаріат  Ради  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
31 
міністрів і Комітет у закордонних справах Європейського парла-
менту означили свої думки і позиції. У 2006 р. під керівництвом 
Х. Солани була сформована спеціальна робоча група для опрацю-
вання, аналізу й узагальнення всієї інформації. За приблизними 
оцінками експертів, країни ЄС нараховують 32 тис. осіб дипло-
матичного персоналу, акредитованого у третіх країнах. Якщо до 
цих даних додати 560 дипломатичних місій країн-членів, що пра-
цюють на двосторонньому рівні й охоплюють інституційні ресу-
рси  на  європейському  рівні,  ми  бачимо,  що  ЄС  володіє 
достатньою дипломатичною якістю, але рівень його ефективності 
не є достатнім. Досвід країн ЄС показує, що існування паралель-
них структур і механізмів знижує їхню продуктивність. Ось чому 
було запропоноване будівництво єдиного механізму зовнішньо-
політичної координації в межах, яке усуне дисперсії оператив-
них,  організаційних  і  бюджетних  ресурсів  між  Комісією  та 
секретаріатом Ради.  
З  набранням  чинності  Лісабонського  договору  1  грудня 
2009 р. було запущено створення Європейської служби зовнішніх 
дій, яку для простоти  нарекли Дипломатичною службою ЄС, або 
міністерством закордонних справ. Вона має стати надпотужною 
структурою,  принаймні  за  кількістю  набраних  співробітників 
(близько 6 тис. осіб). Зважаючи на це, питання про те, хто буде на 
практиці її контролювати стає далеко не зайвим. Якщо інститути 
міжурядової співпраці – одна ситуація, якщо наднаціональні – зо-
всім інша. Боротьба за те, кому вона має підкорятися, точиться 
перманентно, хоча вагому заявку на перемогу в ній поспішив зро-
бити Європейський парламент, який 22 жовтня 2009 р. переваж-
ною більшістю в 424 голоси "за" при 94 "проти" і 30 "утрималися" 
затвердив  "доповідь Брока" про Дипломатичну службу ЄС. У до-
повіді було представлено дуже чітку модель того, якою європар-
ламентаріям  бачиться  Дипломатична  служба  ЄС.  До  неї 
пред'являються такі вимоги: вона має функціонувати з викорис-
танням комунітарних методів; бути інтегрованою в адміністрати-
вному  сенсі  у  структуру  Європейської  комісії;  фінансуватися 
з бюджету  ЄС;  на  неї  в  повному  обсязі  має  поширюватися  
демократичний  контроль  з  боку  представницького  органу  ЄС, 
тобто Європарламенту [424]. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
32 
Формально, якщо дотримувати положень Лісабонського дого-
вору, європарламентарії нічого нікому нав'язати не можуть, зок-
рема щодо створення Європейської служби зовнішніх дій за ними 
закріплюються  лише  консультативні  повноваження.  Тим  не 
менш, вони дуже впевнені, що всім іншим до їхніх поглядів на 
структуру, організацію та функціонування Дипломатичної слу-
жби ЄС доведеться дослухатися. Одним з аргументів є вплив на 
визначення кандидатури Верховного представника та керівниц-
тва Дипломатичної служби, іншим – те, що за фінансуванням слу-
жби держави-члени також будуть звертатися до Європарламенту. 
За ним є останнє слово в бюджетному процесі ЄС загалом, відпо-
відно і в частині, що стосується асигнувань на дипломатичне ві-
домство.  Крім  того,  для  внесення  поправок  до  регламенту про 
цивільну службу ЄС без згоди Європарламенту не обійтися. По-
дібного роду акти ЄС раніше вотували, дотримуючись процедури 
спільного ухвалення рішень. Тепер щодо них діє звичайна зако-
нодавча  процедура,  за  якої  вплив  представницьких  органів  на 
процес ухвалення рішень лише посилюється. 
Отже, з одного боку дипломатичне відомство ЄС є автоном-
ним і в організаційному, і у фінансовому сенсі. З іншого – воно 
інтегроване  в  адміністративну  структуру  Європейської  комісії, 
що  забезпечує  її  функціонування  в  режимі  транспарентності. 
Службою керує генеральний директор, який перебуває в підпо-
рядкуванні у Верховного представника. Генеральний директорат 
складається з багатьох директоратів. Кожен із них відповідає за 
окремий стратегічний напрям зовнішніх дій ЄС. Однак класичні 
сфери відповідальності Європейської комісії такі, як зовнішня то-
ргівля, допомога розвитку, розширення, гуманітарна допомога, 
права людини, як і раніше залишаються за нею. Проте планується 
відкрити посольства приблизно в 130 країнах, де працюватимуть 
понад 6,5 тис. дипломатів, що представляють Єврокомісію, Євро-
пейська рада та країни – члени Союзу. Пропорція кожної із зазна-
чених складових – ще є предметом перемовин. Проте, судячи з 
усього, на частку комісії буде припадати 30–40 % персоналу, сті-
льки ж – на дипломатичний корпус країн ЄС, а решту на Раду. 
При цьому ЄСЗД є особливою, повністю автономної структурою 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
33 
з окремим власним бюджетом – із 2010 по 2013 рр. він має дося-
гти вражаючої суми в 50 млрд євро. 
Коли служба досягне своєї повної потужності, чиновники ЄС 
повинні  представляти  не  менше  60 %  персоналу,  де  принаймні 
одна третина всіх співробітників дипломатичної служби має вихо-
дити від національної дипломатичної служби. Європейська дипло-
матична система обіцяє стати не тільки найбільшою, але й однією 
з найкваліфікованіших у світі. Передбачається, що ретельно відіб-
рані  кадри  будуть  працювати  з  урахуванням  специфіки  кожної 
країни: англійці, наприклад, будуть відряджені, насамперед, у дер-
жави – колишні британські колонії, французи – у Північну Африку 
та на Близький Схід, німці – у Східну Європу, а іспанці і португа-
льці – до Латинської Америки. Утім, багато що залежить від того, 
яким буде поле діяльності ЄСЗД, адже її компетенція все ще ви-
кликає гостру дискусію у Брюсселі і окремих країнах ЄС. 
Одним із ключових тестів на дієвість дипломатичної системи 
Європейського Союзу поcтає якість розробок у вимірі "стратегіч-
ної дипломатії". Дипломатія серйозного міжнародно-політичного 
гравця  має  бути  спрямованою  на  досягнення  єдиного  стратегіч-
ного  бачення,  і  такою,  що  забезпечує  практичне  впровадження 
принципів  та  керівних  положень  позиціонування,  як  на  світовій 
арені загалом, так й у відносинах із ключовими стратегічними пар-
тнерами. За твердженням фахівців, така дипломатія має спиратися 
на  низку  ключових  елементів:  стабільну  інституціональну  базу,  
засоби отримання та координації відповідних ресурсів, як на євро-
пейському  рівні,  так  і  на  рівні  держав-членів,  адаптаційну  здат-
ність до ключових міжнародних тенденцій і можливостей.  
У Європі ще не розробили "формат" стратегічної дипломатії, 
проте ЄС володіє інструментами, які можуть бути ефективно ви-
користані в її побудові.  
Насамперед,  формування  "стратегічної  дипломатії"  потребує 
формування стабільної інституціональної бази. Лісабонський до-
говір, що набрав чинності 1 грудня 2009 р. встановив нові рамки 
для розвитку дипломатії ЄС, які сконцентровані на взаємодії кіль-
кох ключових інститутів або агенцій. Однак ця система вже в пер-
ший рік свого існування стала джерелом потенційних порушень, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
34 
оскільки з моменту введення її в дію розпочалися складні перего-
вори щодо умов фінансування й обслуговування, проблем перемі-
щення  персонального  складу  з одних агенцій до інших, 
необхідності залучення значної кількості фахівців із національних 
дипломатичних служб, і, нарешті, щодо створення нової диплома-
тичної культури в умовах, коли існуючі культури і організації, які 
є носіями останніх, мають об'єднатися або модернізуватися [569].  
Не дивно, що процес трансформації дипломатичних підрозді-
лів породив відчуття значної невизначеності в його безпосеред-
ніх  учасників.  Незважаючи  на  постійні  зусилля,  покладені  на 
реалізацію завдань створення нового механізму робочої взаємодії 
та координації, єдність європейської дипломатії дуже часто пере-
бувала під постійною загрозою фрагментації, і конкуренції як се-
ред нових, так і вже існуючих інститутів. Небезпека чи реальність 
фрагментації стає особливо помітною в умовах зовнішньої тур-
булентності яка, наприклад, була наявна в період "арабської ве-
сни"  і  також  є  відчутною  у  розбіжностях  позицій  у  межах 
формування та реалізації програм ЄС  із "південного сусідства".  
Ця невизначеність явно впливає на здатність ЄСЗД посилити 
свій внесок у розвиток єдиного стратегічного бачення, посилює 
гостроту  питань,  пов'язаних  із  можливістю  вилучення  ресурсів 
для  підтримки  його  реалізації.  Проблеми  координації,  які  вже 
стали очевидними, пов'язані у значній мірі з баченням тієї чи ін-
шої інституції як лідера формування комплексних стратегій у зо-
внішній  політики  ЄС.  Непростий  поділ  праці  означає,  що 
розвиток будь-якої моделі "стратегічної дипломатії" ЄС є склад-
ним завданням, що відображає факт як конкуренції за "голоси", 
так і координації. Такі проблеми характерні не тільки для ЄС, але 
тут вони набувають особливої гостроти, оскільки дипломатичний 
механізм перебуває у процесі формування. Існує також потенціал 
для напруженості й у тому, що нова дипломатична система вима-
гає  додавання  "політичного  навантаження"  у  традиційні  сфери 
зовнішньої політики ЄС, які виходили з технократії або функціо-
нальної  експертизи.  Уведення  цих  робочих  елементів  разом  у 
стратегічні нариси, імовірно, буде дуже дорогим, як із погляду 
процесу координації, так й у сенсі введення єдиних стандартних 
оперативних процедур.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
35 
Управління стратегічного планування було створене у вересні 
2011 р. у межах Європейської дипломатичної служби і це, у свою 
чергу, обмежило ресурси для розв'язання цих питань. Очевидно, 
що в Євросоюзі існує гостра потреба скористатися досвідом  на-
ціональних дипломатичних служб і сформувати широке стратегі-
чне бачення зовнішньополітичної дії ЄС щодо розвитку відносин 
зі стратегічними партнерами. Таким чином, неминучим завдан-
ням постає побудова прагматичної версії європейської стратегіч-
ної дипломатії. 
Де-факто на сучасному  етапі  стратегічна дипломатія Євросо-
юзу виходить із необхідності обслуговування, проведення і дове-
дення до логічного кінця зустрічей на вищому рівні, що істотно 
відрізняється від поняття стратегічної дипломатії як встановлення 
чіткої  та  всеосяжної  основи,  що  надалі  служить  орієнтиром  для 
всіх наступних дипломатичних дій. Проте ефективність диплома-
тичної  системи,  як  засобу  ведення  міжнародної  гри,  безумовно 
сприятиме формуванню можливостей для того, щоб європейська 
версія дипломатії принаймні частково досягла рівня відповідності 
вимогам стратегічної дипломатії, вимогам, що висуває складний 
глобалізований світ до міжнародних гравців сучасності.  
Глобальний вимір становлення ЄС як актора міжнарод-
них відносин. У липні 2012 р. з ініціативи міністрів закордонних 
справ Швеції, Польщі, Icпанiї та Італії отримав розвиток експер-
тний проект під назвою Європейська глобальна стратегія (EGS), 
який став предметом широкої дискусії з питань формування но-
вої зовнішньополітичної стратегії ЄС, що відповідає завданням  
дії Європи у якості глобального актора світової політики [421]. 
У реалізації проекту "Європейська глобальна стратегія" беруть 
участь європейські дослідницькі й експертні центри у сфері між-
народних  відносин.  Експертний  дискурс  охоплює  кілька  рівнів 
аналізу зовнішньополітичної діяльності Євросоюзу та поступу ін-
теграційних процесів у політичній сфері і сфері безпеки Європи 
загалом [483]. Спільна зовнішня політика розуміється авторами як 
провідний ресурс розвитку Євросоюзу в сучасних умовах. Однак, 
що  не  менш  важливо,  потенціал  спільної  зовнішньої  політики 
представляється авторами і як вагомий компонент внутрішніх пе-
ретворень  ЄС,  що  зафіксувало  фактичне  визнання  зв'язку  між 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
36 
глобальними  завданнями  ЄС  і  процесами  інституціоналізації 
його зовнішньополітичної діяльності. 
Упродовж перших десяти років розвиток CSDP продемонст-
рував стійку орієнтацію на такі види діяльності як підтримання 
миру, запобігання конфліктам, урегулювання криз, постконфлік-
тної стабілізації і гуманітарних місій. Проте європейські політики 
прагнуть і до формування більш надійного військового потенці-
алу, у тому числі плануючи розвиток сил швидкого реагування та 
багатонаціональних "бойових груп ЄС". Деякі експерти вважа-
ють, що об'єднання активів серед кількох держав-членів може до-
помогти виправити проблему браку коштів на основі оборонних 
бюджетів. У 2004 р. було створено Європейське оборонне агентс-
тво (EDA) з метою сприяння координації оборонно-промислової і 
закупівельної політики для того, щоб розподілити витрати на обо-
рону. Ефективна СЗППБ також передбачає можливість автономної 
дії ЄС у проведені зовнішніх силових акцій. Багато із ключових 
дійових осіб й установ, що беруть участь в CSDP є водночас осо-
бами, що відповідають за СЗПБ: Європейська Рада та Рада мініст-
рів відіграють тут ключову роль в ухваленні стратегічних рішень, 
Верховний представник є найважливішою особою при формуванні 
консенсусу, Комісія відіграє важливу роль у здійсненні політич-
ного контролю. Крім того, міністри оборони ЄС можуть приєдну-
ватися  до  зустрічей  міністрів  закордонних  справ  Ради  з  питань 
безпеки  й  оборони.  Військовий  комітет  (CHOD)  або  військові 
представники, беруть участь у справах PSC з військових питань. 
Для  проведення  оперативного  планування  та  здійснення  CSDP 
були  створені  спеціалізовані  структури  підтримки:  Управління 
кризового планування управління  інтеграції цивільного та війсь-
кового стратегічного планування; цивільне планування, офіс для 
виконання цивільних місій; Спільний ситуаційний центр для ана-
лізу, розвідки й оцінки загроз і Військовий штаб ЄС [421].  
Таким чином, варто констатувати: тривалий час у єдиній Єв-
ропі була наявна лише зовнішня політика, що випливає з її внут-
рішніх компетенцій (насамперед ідеться про торгово-економічну 
співпрацю,  допомогу  в  розвитку,  логістичну    інфраструктуру, 
сільське господарство, науковий розвиток й інші сфери життєді-
яльності),  але  ЄС  залишався  далеко  від  інтегрованого  актора 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
37 
співпраці в дипломатичних питаннях і спільної політики безпеки 
і оборони (CSDP). У сучасних міжнародних процесах ЄС оціню-
ється як впливовий актор, що є визнаним лідером у реалізації по-
літики  співпраці  у  розвитку  та  гуманітарної  допомоги, 
залишається великим фінансовим центром і торговельним парт-
нером. Утім, ставши за Лісабонським договором носієм міжнаро-
дної  правосуб'єктності,  ЄС  зіштовхнувся  із  проблемою 
формування зовнішньополітичної концептуальної та інструмен-
тальної основи через обмеженість компетенцій наднаціональної 
системи у сфері зовнішньої політики й оборони.  Значною мірою  
сучасний стан зовнішньополітичної діяльності ЄС характеризу-
ється кризою стійких принципів зовнішньої політики, що сфор-
мувалися, починаючи з моменту становлення політичної системи 
в Європі, і які отримали розвиток у процесі складання СЗПБ як 
самостійного вектора політичної інтеграції. Серед стійких зовні-
шньополітичних  принципів  варто  визначити  такі:  домінування 
інструментів "м'якої сили" в питаннях зовнішньої політики; зале-
жність ЄС від лідерства США в механіці європейської безпеки, 
нерозвиненість  інституційного  механізму  зовнішньополітичної 
діяльності Євросоюзу.  
Отже, процес становлення ЄС як глобального гравця міжнаро-
дних  відносин  визначатиметься  успішністю  реалізації  завдань, 
пов'язаних з адаптацією до сучасних умов його зовнішньополіти-
чних принципів:  
⴬ по-перше,  у  сфері  досягнення  балансу  між  "м'якою" 
і "жорсткою" компонентою зовнішньополітичної дії ЄС;  
⴬ по-друге, щодо характеру і змісту євроатлантичного пар-
тнерства; 
⴬ по-третє,  у  вимірі  інституалізації  зовнішньополітичних 
функцій і механізмів ЄС і встановлення балансу наднаціона-
льних компетенцій і можливостей суверенітету в сфері реалі-
зації зовнішньополітичних інтересів.  
Традиційною  перепоною  на  шляху  гармонізації  зовнішньої 
політики  Євросоюзу  залишається  комплекс  проблем,  що  базу-
ються  на  розбіжностях  у  розумінні  політики  європейської  без-
пеки  та  стратегічних  цілей  ЄС  загалом,  що  стримує  зростання 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
38 
глобальних інтересів. Після визнання в межах Стратегії європей-
ської безпеки 2003 р. в ролі основного ресурсу зовнішньої полі-
тики ЄС інструментів "м'якої сили", Брюссель розширював свою 
присутність у світі в ролі опори західного міжнародного порядку, 
успішно реалізуючи насамперед свої економічні інтереси, презе-
нтуючи переваги європейської соціальної й інтеграційної моделі. 
Маючи  широкі  можливості  залучення  військового  потенціалу 
НАТО як "Берлін +", ЄС константо робить ставку на цивільний 
компонент урегулювання та запобігання кризових ситуацій [364].  
Проблема зміцнення військової компоненти. Поряд із тим 
прагнення єдиної Європи відігравати роль полюса сили потребує 
зміцнення військової компоненти та формування стійкого елеме-
нта "жорсткої сили". Група експертів Інституту ЄС із досліджень 
у  галузі  безпеки  під  керівництвом  Антоніо  Міссіролі  у  травні 
2013 р.  надала  для  Європейської  ради  доповідь  "Відкриваючи 
майбутнє. Військовий потенціал Європи 2013–2025: виклики та 
шляхи розвитку", у якому наголошується на тому факті, що ба-
зові тренди світової політики призводять ЄС до необхідності пе-
реосмислення  власних  ресурсів  у  сфері  забезпечення  безпеки. 
Факторами, які підштовхують ЄС до зміни політики у вимірі вій-
ськового будівництва, експерти визначають: 
⴬  процеси глобалізації, що призводять до зростання неста-
більних зон навколо ЄС;  
⴬  зростання багатополярності, а відтак зниження можливо-
стей регулювання світової системи; 
⴬  значну динаміку в розвитку нових видів озброєнь.  
Саме тому, за оцінкою експертів "не враховувати фактор вій-
ськового впливу в зовнішній політиці ЄС на сучасному етапі було 
б вкрай необачно" [555, c. 16–17]. Реформування військової скла-
дової зовнішньої політики Євросоюзу розглядається як необхід-
ний крок союзу в напрямі посилення інтеграційних процесів, де 
особливо значущим питанням визначається інтегрування війсь-
ково-промислових  комплексів  національних  держав  у  більш 
стійку та широку регіональну систему [586, c. 52–56].  
Не менш складною проблемою є передача на європейський рі-
вень деяких національних компетенцій для того, щоб уникнути 
непотрібних  промислових  дуплікацій  із  метою  поглиблення  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
39 
співпраці й інтеграції військового потенціалу держав ЄС. Поді-
бне злиття виробничого потенціалу і раніше було досить спірною 
темою, насамперед через побоювання, що значні виробничі поту-
жності будуть передані до інших країн, де традиційно проводяться 
різні промислової політики. Значні зміни відбулися у промисло-
вому ландшафті, насамперед щодо космічного сектора, де спільне 
підприємство, створене Airbus і Safran для зміцнення французької 
промисловості пускових, у червні 2015 р. досягнуло домовленості 
із французькою державою і Національним центром космічних до-
сліджень на придбання акцій CNES (34,68 %) в Arianespace для за-
гальноєвропейського  запуску  супутників.  Консолідація  сектора 
виробництва ракетоносіїв у зазначений час досягла достатнього рі-
вня повноти, і як очікується, має збільшити свою здатність діяти 
як на європейському і світовому рівні [495]. Така консолідація є 
потенційним стимулом для військово-технічної співпраці в кос-
мічній сфері між зацікавленими європейськими країнами. 
Ще одним стимулом для європейської співпраці в галузі обо-
рони  може  стати  виклик  терористичної  загрози  за  наслідками 
драматичних терористичних нападів, які сталися в Парижі в лис-
топаді 2015 р. Рішення уряду Франції щодо активації ст. 42.7 До-
говору Європейського Союзу може підштовхнути й держави – 
члени ЄС до посилення координації програм і дій. Теракти в Па-
рижі мають потенціал для зсуву європейської дискусії в бік кон-
кретніших  кроків  щодо зміцнення  оборонної  співпраці,  у  тому 
числі щодо стратегії зі стабілізації Сирії і, у загальнішому сенсі, 
щодо політики сусідства ЄС. На цьому тлі хороша можливість 
може випливати із Глобальної стратегії ЄС (EUGS). Крім того, у 
європейському  політичному  середовищі  широко  визнають,  що 
посилення  координації  спецслужб  серед  держав  –  членів  ЄС  є 
найкращим  способом для ефективного реагування на майбутні 
терористичні загрози, наприклад, у контексті реалізації стратегії 
внутрішньої  безпеки  згідно  з  якою  якщо  яка-небудь  держава-
член стає жертвою збройної агресії на її території, то інші дер-
жави-члени повинні мати до неї зобов'язання допомоги всіма за-
собами, що є в їхній владі, відповідно до ст. 51 статуту ООН. 
Суттєво проблемним аспектом залишається розвиток єдиного 
військового  потенціалу  ЄС.  Окрім  того  факту,  що  ландшафт  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
40 
військово-технічної  співпраці  в  Європі  є  диверсифікованим  і 
фрагментованим, відповідною є і взаємодія в галузі оборони, що 
охоплює як оперативні, так і фінансово-матеріальні аспекти (при-
дбання обладнання для підготовки та навчань, технічного обслу-
говування  і  матеріально-технічного  забезпечення,  а  також 
оперативного  розгортання  міжнародних  місій).  Цей  момент 
ускладнює жорстке узагальнення взаємодії та точне визначення 
замовлень відповідно до поточного реального виробництва.  
Повільним залишається розвиток співпраці щодо оборонних 
розробок й оборонного виробництва. Тут варто визначити кілька 
загальних тенденцій: 
⴬ до двосторонньої взаємодії;  
⴬ до співпраці із сусідніми країнами;  
⴬ до двостороннього співробітництва між країнами, розта-
шованими в Центральній і Східній Європі та/або Північної Єв-
ропи і Німеччини і/або в Сполучених Штатах Америки;  
⴬ до диверсифікації військових постачань і зниження зале-
жності від російського обладнання;  
⴬ покладання на вже встановлені форми співпраці, з різним сту-
пенем інституціоналізації, особливо в країнах Західної Європи;  
⴬ до підтримання низького ступеня зв'язку між рівнем ЄС 
і співпраці між державами-членами на двосторонній або міні-
сторонній основі [389].  
Таким чином, кооперативні структури продовжують функціо-
нувати у значній мірі автономним чином з опорою на вкорінені 
традиції двосторонньої співпраці. Наприклад, такою є кооперація 
між Францією і Німеччиною; бельгійсько-голландська інтеграція 
військово-морських  сил;  німецько-голландська  військова  спів-
праця; шведсько-фінська морська цільова група. З іншого боку, 
міні-сторонні формати, що вкоренилися в недавній історії євро-
пейського співробітництва в галузі оборони, представляють со-
бою парасольку для двосторонньої співпраці, таким чином, що 
поєднує два рівні (двосторонні і міні-сторонній) [526]. Фахівці 
звертають увагу на існування "розкиданих островів співпраці у 
сфері  оборони"  серед  європейських  країн,  складених  на  основі 
двосторонніх і/або міні-сторонніх форматів, які, усе ж, не мають 
реальної  та  ефективної  координації  в  масштабах  ЄС.  У  цьому  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
41 
сенсі  тенденція  обмеженого  взаємозв'язку  в  межах  інтеграцій-
ного утворення демонструє як спадкоємність із недавнім мину-
лим,  так  і  небажання  країн-членів,  незважаючи  на  значні 
інституційні просування, принесені Лісабонською угодою, суттє-
вим чином залишатися на позиціях суверенної політики.   
Значною проблемою розвитку єдиного військового потенці-
алу ЄС як системи залишається багаторівневий характер коорди-
нації,  оскільки  торговий,  промисловий  і  дослідницький 
компоненти розвитку військового потенціалу регулюються різ-
ними департаментами Комісії ЄС і частково Європейським обо-
ронним  агентством  (ЕОА).  Важливим  кроком  на  шляху 
формування результативної координації взаємодії фахівці нази-
вають створення в 2011 р. Робочої групи з питань оборонної про-
мисловості  і  ринків  озброєнь  у  Комісії  ЄС.  Особливим 
поштовхом вважають досвід ведення лівійської кампанії, у якій 
Євросоюз  виявився  нездатним  використовувати  свій  потенціал 
навіть  у  сфері  кризового  регулювання  [483].  Водночас  дався 
взнаки і вплив економічної кризи та скорочення оборонних бю-
джетів. За даних умов європейці намагаються використати такі 
механізми кооперації як Polling & Sharing (розподіляючи, спільно 
використовуйте), "спрямовані на раціональне використання вій-
ськових потенціалів країн на основі рольової спеціалізації". Сфор-
мульоване  в  межах  Гентської  ініціативи  2010 р.  використання 
зазначеного механізму розглядається Європейським оборонним 
агентством як ведуча лінія партнерства в галузі озброєнь. Для ро-
звитку військового потенціалу і співпраці у сфері оборони дер-
жав  –  членів  ЄС  Лісабонський  договір  також  передбачає 
можливість  "постійного  структурованого  партнерства",  відпо-
відно до якого "країни, які бажали б розвивати просунуту війсь-
кову співпрацю і мали для цього можливості та ресурси, могли б 
його здійснювати" [483, c. 4].  
Важливим завданням подальшого розвитку зовнішньої полі-
тики ЄС визнається необхідність переосмислення форматів євро-
атлантичного партнерства і, насамперед, взаємодії ЄС і НАТО, 
що  тісно  пов'язане  зі  зміною  міжнародних  умов.  Традиційні  
механізми  співпраці  ЄС  –  НАТО,  зафіксовані  в  межах  угод  
"Берлін +", в умовах нових геополітичних реалій потребують коре-
гування. Принципи співпраці ЄС і НАТО, запропоновані свого часу 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
42 
Мадлен Олбрайт (3D модель – no Discrimination, no Duplication, no 
Decoupling), припускали рівноправну або недискримінаційну спів-
працю НАТО і ЄС, не допускали дублювання функцій і визначали 
нерозривність їхньої взаємодії. На сучасному етапі в оцінках перс-
пектив відносин ЄС і НАТО акцентується теза про те, що партнери 
здатні подолати кризу моделі взаємодії і вийти на новий рівень стра-
тегічного партнерства, де автономність двох сторін розглядають як 
пріоритет побудови співпраці, а реформування моделі ЄС – НАТО 
припускає  широку  кооперацію  держав  –  членів  обох  організацій 
з питань  військової  співпраці  в  умовах  кризового  регулювання,  
посилення ролі ЄС у фінансуванні НАТО, посилення військових ре-
сурсів ЄС, а також формування наднаціональних механізмів участі 
ЄС у військових операціях блоку. При цьому співпрацю з НАТО ро-
зуміють як невід'ємний елемент більш широкої і стратегічно ціліс-
ної моделі європейської безпеки. 
Пошук інструментарію зміцнення системи розвитку спіль-
ної зовнішньої та безпекової політики ЄС. Поряд із проблемою 
невисокої ефективності спільної зовнішньої політики ЄС у війсь-
ковій сфері, суверенною перевагою держав – членів Союзу, про-
блема кризи традиційних зовнішньополітичних інструментів ЄС 
належить  до  найбільш  неоднозначних  у  контексті  дискусії  про 
Глобальну європейську стратегію. Зокрема, М. Боніковська, екс-
перт  польського  аналітичного  центру  "THINKTANK",  вказуючи 
на те, що Європа опинилася перед вибором стратегії подальшого 
(глобального) розвитку, підкреслює, що Євросоюз повинен знайти 
внутрішні  ресурси  зовнішньополітичної  конкурентоспроможно-
сті, які криються в інституційній структурі ЄС, а також готовності 
Євросоюзу модернізувати інструменти спільної зовнішньої полі-
тики [347]. Традиційні інструменти зовнішньополітичної діяльно-
сті ЄС, стійка тріада зовнішньої політики виявилися недостатніми 
для реалізації глобальних цілей ЄС в умовах світової економічної 
кризи і трансформації системи міжнародних відносин. Ця стійка 
тріада зовнішньополітичних інструментів передбачає:  
⴬ політику розширень як найважливіший інструмент інтег-
раційної регіональної політики ЄС за допомогою затвердження 
стандартів  або  критеріїв  членства  серед  країн  –  кандидатів  
на вступ до ЄС; 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
43 
⴬ політику добросусідства, спрямовану на розширення зони 
впливу  ЄС  за  допомогою  створення  міжнародних  структур, 
лояльних до присутності ЄС у тому чи іншому регіоні;  
⴬ політику партнерства – інструмент, що охоплює два базо-
вих вектори: розвиток співпраці і рівноправне партнерство з 
розвиненими країнами в будь-яких регіонах світу.   
Політика  добросусідства,  у  межах  якої  вибудовувалася  сис-
тема розвитку відносин у тому числі з Україною з моменту вве-
дення  в  зовнішньополітичну  практику  ЄС  (2002–2004)  була 
покликана компенсувати недоліки СЗПБ. Реалізація європейської 
політики добросусідства здійснювалася за допомогою створення 
численних проектів, міжнародних структур, що забезпечують реа-
лізацію інтересів ЄС щодо держав і регіонів, які межують із дер-
жавами  ЄС  і  представляють  для  Євросоюзу  особливий 
економічний і стратегічний інтерес. Політика добросусідства відк-
ривала можливості для ЄС у вимірі співпраці, асоціювання й інте-
грації із державами, що не були кандидатами на членство в ЄС, але 
активно  з  ним  співпрацювали  [554].  Найбільш  значущою  для 
Євросоюзу стала Політика добросусідства з державами Середзем-
номорського регіону в межах Союзу для Середземномор'я, а також 
політика  добросусідства  у  відносинах  зі  східноєвропейськими  
сусідами ЄС за допомогою програм Східного партнерства.  
На сучасному етапі Політика добросусідства ЄС охоплює ком-
плекс принципів і процедур, механізми контролю та звітності, але 
в умовах "геополітичних потрясінь", викликаних "арабською ве-
сною" в Середземноморському субрегіоні, політика південного 
добросусідства виявилася неефективною та була де-факто припи-
нена у зв'язку з нездатністю ЄС реагувати на події, що відбува-
ються на політично гетерогенному і фрагментованому просторі 
[602]. З таких позицій, незважаючи на те, що ситуацію зі східним 
вектором Політики добросусідства вважали більш передбачува-
ною, цей напрям також був позбавлений стабільності розвитку у 
зв'язку з подіями навколо України. У зазначеному випадку сум-
ніви фахівців викликає результативність "місіонерської" моделі 
присутності  Євросоюзу  в  регіоні,  де  держави  пострадянського 
ареалу, які є одержувачами донорської допомоги, мали підтриму-
вати ліберальні економічні процеси й елементи правової держави, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
44 
наприкінці  першого  десятиліття  XXI  ст.  стали  ареалом  застосу-
вання політики формування "буферної зони", що, з одного боку, 
стало наслідком світових економічних криз, а з іншого, зіткнення 
інтересів ЄС з інтересами РФ, негативні ефекти від чого звернули 
європейських  концептуалістів  до  повернення  реалістського  ба-
чення врегулювання багатоскладної геополітичної ситуації [602].     
Важливим інструментом зміцнення Політики добросусідства 
бачилися переговори ЄС із низкою держав щодо створення Пов-
ної і всебічної зони вільної торгівлі (Deep and Comprehensive Free 
Trade  Areas,  DCFTA),  однак  політика  побудови  регіональних 
проектів переживає кризу ефективності як на південному, так і на 
східному напрямах.  
Політика розширень є найстарішим інструментом розвитку зо-
внішньої політики ЄС. Розпочата в 1972 р. практика розширень за 
ідеального сценарію могла б привести до створення Євросоюзу у 
форматі ЄС-36, але сама діяльність ЄС із розширення постійно ви-
магає значного коригування. Істотним показником цієї  політики 
слід назвати систему критеріїв, висунутих щодо країн-кандидатів, 
які  йдуть  у  розріз  із  прагненням  ЄС  утвердитися  в  ролі  полюса 
сили  як  на  регіональному,  так  і  на  глобальному  рівнях.  Модель 
членства в ЄС на кшталт "гнучкої інтеграції" або Європи "різних 
швидкостей"  породжує  новий  рівень  інституційних  суперечнос-
тей, пов'язаних із тим, що новоприйняті держави отримують повне 
і рівне представництво в інститутах ЄС, що унеможливлює ефек-
тивну активацію формул різношвидкісного руху .  
Політика партнерства – не менш складний інструмент зовніш-
ньої політики ЄС. Відповідно до нового фінансового плану ЄС на 
2014–2020 рр. інструмент партнерства поширюється на співробі-
тництво ЄС із державами, що мають швидкі темпи економічного 
зростання [465]. Однак уже на етапі визначення терміна страте-
гічне партнерство виникають істотні розбіжності у трактуван-
нях щодо визначення стратегічних партнерств або стратегічних 
інтересів ЄС (у глобальному і регіональному масштабах). Недо-
лік координації інтересів національних учасників і власне Євро-
союзу, домінування міжурядової співпраці, відсутність загальної 
стратегії  ЄС  –  усі  ці  фактори  суттєво  ускладнюють  зростання 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
45 
партнерств із третіми країнами. Більш того, позначилися тенден-
ції відходу від загальної зовнішньої політики та посилення тра-
диційних  двосторонніх  моделей  співпраці  між  країнами  ЄС 
і третіми державами.  
Таким чином, варто зауважити, що Європейський Союз загалом 
є дуже успішним у справі здійснення всеосяжної і комплексної зо-
внішньої дії. ЄС показав себе здатним на Балканах, зокрема, щоб 
розгорнути повний спектр своїх інструментів: військову миротво-
рчу діяльність (Боснія, Македонія), поліцейські операції (Македо-
нія, Палестина, Афганістан), підтримку реформи сектора безпеки 
(Африка), підтримку верховенства права (Грузія, Ірак); гуманіта-
рну реконструкцію, економічну і технічну підтримку в різних сфе-
рах  зовнішньої  політики  ЄС  (державної  реформи,  управління 
кордонами, митниці, транспорту, енергетики), що особливо перс-
пективні з урахуванням потенціалу комплексної стратегії 2016 р.  
Водночас  європейська  модель  залишається  зразком    "м'якої 
сили", тобто, з акцентом на здатності переконання і впливу. Жо-
рсткіші дії застосовують в окремих випадках: ембарго на поста-
вки зброї, санкції щодо режимів, які порушують права людини 
або  демонструють  загрозу  поширення  ядерної  зброї,  санкції 
проти Росії. Не менш ніж у сорока країнах юридичні особи пере-
бувають під санкціями Європейського Союзу. Ще одну форму са-
нкцій  застосовують  у  межах  політики  конкуренції  щодо 
іноземних економічних гігантів (Microsoft, Google, Газпром).  
Європа досягла й певного повільного прогресу з погляду за-
стосування суто "жорсткої сили", проте більшість були цивільні 
операції або навчання та консультування. Надійні військові опе-
рації проводять або Сполучені Штати (НАТО) або державами-
члени (зокрема Франція на африканському контенті). CSDP та-
кож страждає від нестачі обміну, зокрема, незважаючи на ство-
рення  Європейського  оборонного агентства, розробка низки 
спільних проектів (таких як A400M і супутникової навігаційної 
програми Galileo, яка могла б мати військові застосування) сти-
кається  з  небажанням  рухатися  вперед  у  загальному  фінансу-
ванні, так і щодо планування військових операцій [357].  
У  ширшому  сенсі,  Європейський  Союз,  чия  зовнішня  полі-
тика, заснована на принципі одностайності, кооптує зусилля коли 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
46 
йдеться про захист його основних консенсусних принципів, як 
роззброєння, боротьба з тероризмом, права людини, міжнародне 
кримінальне правосуддя, допомога в цілях розвитку, боротьба з 
корупцією.  Проте  наявні  й  демонстрації  розбіжностей:  "старої 
Європи" і "нової Європи" щодо дій на Близькому сході, щодо Ко-
сово, щодо продовження санкцій у відповідь на дії Росії в Україні.  
Безпека у східноєвропейському регіоні: особливості підходу 
Євросоюзу. Запускаючи свою політику сусідства у 2002–2003 рр. 
ЄС очікував отримати нову геостратегічну реальність, створивши 
навколо себе "пояс безпеки і процвітання". Країнам, що межують 
із ним, було запропоновано широку співпрацю в усіх сферах за га-
слом Романо Проді: "усе, окрім інституцій" [357]. Зважаючи на це, 
не дивно, що політика сусідства завжди була одним зі стратегічних 
пріоритетів стратегії безпеки в межах загальної стратегії в розви-
тку ЄС. Тим паче, що ЄС далекий від повної стабілізації, як на його 
східному  фланзі,  так  і  його  середземноморській  периферії.  На 
Сході  ЄС  прагне  зміцнення  зв'язків  із  "новими  сусідами"  (Мол-
дова, Україна, Білорусь, держави Кавказу) та формування прийня-
тної  моделі  відносин  із  Росією.  Ця  політика,  проте,  зазнала 
кризового впливу двічі: один раз із подіями у Грузії (2008), другий 
– у зв'язку з подіями в Україні (2014–2015).  
"Східне  партнерство"  поступово  почало  перетворюватися  в 
політичну підтримку для нових східних сусідів і "стримування" 
Росії.  ЄС  зіштовхнувся  як  із  внутрішніми  недоліками  сусідніх 
країн (корупція, неефективне управління, економічна слабкість, 
проблеми демократії і прав людини) і зовнішнім викликом – на-
маганням російської влади відновити свою сферу впливу. Союзу 
вдалося укласти угоди про асоціацію із Грузією і Молдовою, з 
Україною, Вірменією, тоді як Білорусь і Азербайджан далекі від 
зазначеного вибору.  
На південь від Середземного моря, політика сусідства була ча-
стиною безперервності "Барселонського процесу", запущеного в 
1995 р. Союз для Середземномор'я, необхідний насамперед для 
Франції за підтримки президента Н. Саркозі, був сфокусований 
на конкретних проектах, охоплюючи 44 країни, у тому числі ЄС 
(плюс  Монако),  десять  країн  середземноморського  оточення 
(плюс Мавританія) і розширення на країни, що межують з ареалом 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
47 
Середземномор'я  (Туреччина,  Албанія,  Боснія,  Чорногорія).  
Порівняно із проектом Східного партнерства  південна політика 
сусідства закріплена у процесі, який передбачає проблеми розви-
тку "північ – південь" та супутніх питань (довкілля, транспорт, 
економічний розвиток). Проте ЄС зіштовхується із цілою низкою 
проблем: питання розвитку демократії і прав людини, конфлікти, 
такі,  як  зокрема  ізраїльсько-палестинський  конфлікт,  реформу-
вання середземноморської економіки, зростання ісламістського 
тероризму, тиск міграції.  
Додатково  негативний  ефект  спричинив  вплив  економічної 
кризи. З одного боку, були неузгоджені скорочення потужностей 
серед членів ЄС, без обговорення планування про можливе роз-
ділення праці чи спеціалізації.   
Фактор взаємозалежності також відіграє важливу роль, прак-
тично виявляючись у двох вимірах: багато європейських країн 
почали  залежати  від  можливостей,  що  надаються  ззовні,  і  по-
друге,  продовжує  існувати  зростаюча  залежність  Європи  від 
США з погляду більшості стратегічних можливостей [396]. Проте 
кілька країн доклали зусиль для підтримки на національному рівні 
повного спектра військових можливостей, за рахунок одночасного 
скорочення чисельності своїх збройних сил. Після за кількох хвиль 
щорічних скорочень оборонного бюджету фахівці змушені конс-
татувати  ризик парадоксальної ситуації армій військового теоре-
тично  повного  спектра,  але  на  практиці  не  здатних  самостійно 
проводити надійні операції. З огляду на це нагальним стало акти-
вування  співпраці  в  межах  двосторонньої  і/або  міні-латеральної 
моделей з низки конкретних питань, серед яких навчання, технічне 
обслуговування, модернізація та логістика [385].  
Зниження оборонних бюджетів із 2008 р. призвело до відсут-
ності нових великих програм кооперативних закупівель. Навіть у 
2011 р. в межах європейської оперативної взаємодії з багатонаці-
ональними місіями розгорнутими одночасно в Центральній Азії, 
Лівані, Лівії та Західних Балкан, військові ЄС продовжували про-
цес підготовки й оснащували себе за "острівною" моделлю [600]. 
Цей досвід підтвердив головну роль НАТО у вимірі колективної 
оборони Європи. У контексті розвитку різних аспектів взаємодії, 
доповіді  Європарламенту  2015  та  2016  рр.  вказують  на  те,  що 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
48 
проекти співпраці в галузі оборони були розподілені за шістьма 
категоріями  у  такій  послідовності:  29,8 %  –  навчання  й  освіта; 
23,2 – озброєння і розвиток; 22,9 – боєготовність і командування; 
13,5 –  обслуговування, постачання та логістика; 7,6 – нагляд за 
інформацією; 3,1 % – транспорт [507]. 
Таким чином, варто констатувати: останнім часом європейські 
країни задекларували зобов'язання співпраці у сфері оборони, у 
тому числі на рівні ЄС, на двосторонній основі або в межах міні-
латеральних структур, однак у вимірі практичної конкретизації 
співпраці в галузі оборони прогрес залишився незначним. Фак-
тори, що є тими змінними, які впливають на розвиток взаємодії 
такі: розмір збройних сил, регіональна близькість партнерів, на-
ціональні стратегічні культури, традиційно усталені форми спів-
праці, особливості виробничих відносин, розстановка політичних 
інтересів. Загалом структурних змін у європейському ландшафті 
співпраці в галузі оборони не відбулося. 
З  огляду  на  диверсифікований  і  фрагментований  ландшафт 
військово-технічної співпраці в Європі важливу роль відіграють 
такі чинники:  
⴬ посилення російської проактивної позиції,  
⴬ зростання нетрадиційних загроз, 
⴬ зосередження уваги НАТО на колективній обороні, 
⴬ інституційний тиск,  
⴬ захист промислової політики. 
Головна мета ЄПС, принаймні теоретично, продовжує поля-
гати в обміні перевагами із сусідніми країнами у справі зміцнення 
стабільності, безпеки і добробуту. Призначена для запобігання по-
яви нових розділювальних ліній між ЄС і його сусідами, вона за-
пропонувала їм можливість узяти участь у різних програмах ЄС, 
формуючи систему плідної співпраці. Інтенційно політика сусідс-
тва  мала  стати  способом  формування  "кола  друзів"  навколо  ЄС 
шляхом створення партнерських відносин навколо спільних цін-
ностей та інтересів, але її кінцеве призначення залишається для 
партнерів Євросоюзу невизначеним, оскільки вона більше відпо-
відала завданню посилення стабільності, безпеки і процвітання за 
допомогою економічної інтеграції, аніж була спрямована на пер-
спективу  нових  розширень  [472].  ЄПС  будується  на  спільних  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
49 
цінностях  і  спільній  власності,  надаючи  пріоритет  сприянню  
реформам і диференціації країн-партнерів шляхом встановлення 
пріоритетів для кожного партнера. Мета цієї регіональної дифе-
ренціації  (більш  конкретні  політики  для  різних  груп  країн), по 
суті полягає в тому, щоб вдихнути нове життя в ЄПС на Сході 
[492]. Проте оцінки низки фахівців щодо його ефективного роз-
витку відразу виявилися дуже скептичними [539].  
Отже, варто констатувати, що ситуативні вияви глобальних змін 
відбуваються і накопичуються внаслідок, головним чином, збігу ни-
зки  факторів  політико-системного характеру в еволюції сучасної 
світової політики. Зокрема, це втрата міжнародною системою віко-
вої прямої кореляційної залежності між станом національних еконо-
мік  великих  держав  і  рівнем  їхнього  геоекономічного  та 
геополітичного впливу на глобальний і регіональний розвиток.  
Разом  із  тим,  кризові  вияви  у  стані  національних  економік 
країн – членів ЄС поширює популярність нових форм соціально-
економічного та суспільно-політичного вибору переважно на за-
садах збереження цілісності Євросоюзу, але  й зі стійким трендом 
до посилення національно-державних детермінант розвитку. На-
томість, влада і більшість провідних політичних партій деклару-
ють  ідею  вдосконалення  шляхів  розвитку  як  кращого  засобу 
збереження ЄС, у тому числі у вимірі збереження його привабли-
вості для сусідніх держав. 
Позиціонування ЄС окремим актором міжнародних відносин у 
політичній сфері у світі сприймається позитивно через відсутність 
агресивності в позиції європейців. ЄС став геополітичним зразком, 
якому вдалося спрямувати амбіції колишніх європейських імперій 
у демократичне русло. Поряд із тим на тлі процесу ренаціоналізації 
європейського світосприйняття та тренду ресуверенізації зовніш-
ньої політики, спільні проекти ЄС у міжнародних справах, безпеці 
й обороні реалізуються повільно й обережно. Обережність викли-
кана й тим фактом, що значна частина держав – членів ЄС зберігає 
курс на співвідносність своєї ваги у веденні зовнішніх справ у ме-
жах  вагомої  участі  США, що  визначатиметься  й особливостями 
еволюції зовнішньої політики Вашингтона.  
 
 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
50 
1.2. Вплив чинника Російської Федерації  
на відносини України та ЄС  
у воєнно-політичній і геополітичній площинах 
 
 
Волею міжнародних обставин Україна опинилася в епіцентрі 
геополітичної  турбулентності  та  протистояння  між  Заходом  й 
РФ, яка бореться за остаточне відновлення свого впливу на по-
страдянському  просторі.  Саме  Росія  намагається  вибудовувати 
свою стратегію щодо України у ракурсі геополітики ХІХ ст. – 
тобто,  коли  потужні  держави  нав'язували  свою  волю  слабким 
країнам  у  межах  превалювання  таких  понять  як  сфера  впливу, 
нейтральна зона, буферна зона тощо. Як зауважує український 
історик С. Троян: "...наша держава перебуває на перехресті трьох 
великих і потужних цивілізаційних просторів – західноєвропейсь-
кого, євразійського, ісламського – і в українському суспільстві оче-
видні  розбіжності  та  навіть  протистояння  щодо  відповідних 
культурно-цивілізаційних орієнтацій" [274, с. 174]. Загалом, оціню-
ючи  сучасну  ситуацію  в Євразійському  регіоні,  можна  стверджу-
вати про прискорення міжцивілізаційної боротьби. Саме з огляду на 
свій геополітичний статус Україна, як складова геополітичного фро-
нту протистояння цивілізацій, стає каталізатором перетворень як єв-
разійського простору, так і світового порядку загалом. Українська 
держава займає чи не головну геостратегічну роль у центрально-схі-
дній Європі та є повноправною учасницею таких міжнародних ор-
ганізацій і регіональних утворень як: ООН, ОБСЄ, РЄ, ЦЄІ, ОЧЕС 
та ін. Окремі аналітики навіть зазначають про нову залізну завісу 
в Європі, яка нині проходить територією України.  
У разі, якщо проаналізувати участь України в різних інтегра-
ційних  об'єднаннях,  то  за  понад  два  пострадянські  десятиліття 
вона  не  виявила  бажання  щодо  глибокої  участі  у  євразійських 
проектах, ініційованих Росією. Фактично, одразу зі здобуттям не-
залежності у 1991 р. Україна визначила євроатлантичний зовніш-
ньополітичний вектор як пріоритетний. Про це, зокрема, свідчать 
такі постанови Верховної Ради України як "Про реалізацію Де-
кларації про державний суверенітет України у сфері зовнішніх 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
51 
зносин"  (25  грудня  1990)  та  "Про  основні  напрями  зовнішньої  
політики України" (2 липня 1993). Зокрема, в останній підкреслю-
валося,  що  "перспективною  метою  української  зовнішньої  полі-
тики є членство у Європейських Співтовариствах, а також інших 
західноєвропейських або загальноєвропейських структурах" [202].  
Ключовим документом, який юридично фіксував європейсь-
кий зовнішньополітичний вектор, стала "Угода про партнерство 
та співпрацю між Європейським Союзом і Україною" від 16 ли-
пня 1994 р. Термін дії документа було визначено на десять років, 
після чого він автоматично пролонговувався на черговий десяти-
річний термін. В Угоді було окреслено основні галузі співпраці 
України з ЄС, відповідно до законодавчих вимог європростору, а 
саме:  митне  законодавство,  банківська  справа,  бухгалтерський 
облік і податки, охорона праці, фінансові послуги тощо. Окрім 
того, Угодою передбачалося узгодження зовнішньополітичної ді-
яльності України у сфері безпеки та постійна підтримка політич-
ного  діалогу  [283].  У  документі  було  покладено  в  основу 
забезпечення підтримки політичного, економічного та культур-
ного діалогу між Україною та ЄС, а також угода сприяла набуттю 
Україною  асоційованого  членства  в  ЄС,  офіційні  перемовини 
щодо укладання якої було розпочато у 2007 р. Першим кроком до 
надання режиму найбільшого сприяння в розвитку торгово-еко-
номічних зв'язків України з ЄС став указ Президента Л. Кучми 
"Про заходи щодо вдосконалення співробітництва України з Єв-
ропейським Союзом". Політичну ж частину щодо співпраці Ук-
раїни з ЄС відкрив затверджений 20 грудня 1996 р. у Брюсселі 
"План дій ЄС стосовно України" [35]. Здавалося б, що прагнення 
інтеграції України до європейських структур de facto визначило 
вектор її зовнішньої політики на весь подальший період розви-
тку. Однак попри те, що в червні 1998 р. відповідно до Указу Пре-
зидента України була затверджена "Стратегія інтеграції України 
до Європейського Союзу", внутрішньополітичні проблеми та ге-
ополітична кон'юнктура все ж змусила Київ обрати шлях багато-
векторності,  який  на  певний  час  став  основою  української 
зовнішньополітичної стратегії.  
Загалом же поява незалежної України вплинула на відносини 
РФ із колишніми союзниками по соцтабору. Як відомо, Україна є 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
52 
державою, що одночасно належить до Центральноєвропейського, 
Чорноморського та Східноєвропейського регіонів, а її територія 
ніби інтегрує їхні складові частини. Одним словом, Україна гео-
графічно перебуває між Заходом і Сходом. Геополітично Україну 
досі за інерцією ідентифікують із пострадянським простором, од-
нак з огляду на своє географічне положення Україна перебуває 
між двома потужними інтеграційними центрами – європейським 
та євразійським [55]. Таку ситуацію пояснюють переважно тим, 
що  на  відміну  від  країн  Центрально-Східної  Європи,  які  свого 
часу входили до ОВД та РЕВ, Україна до певної міри "застрягла" 
у соціально-економічному розвитку між Східною Європою та по-
страдянським простором. Зважаючи на це, критерієм ідентифіка-
ції міжнародного положення України є радше не географічний, а 
політико-економічний чинник.  
Так, у 1997 р. Україною та окремими пострадянськими держа-
вами з метою формування альтернативного інтеграційного полюсу 
за підтримки США створено Організацію за демократію і економі-
чний розвиток у складі Грузії, України, Азербайджану та Молдови 
(ГУАМ). У 1999 р. до цих країн приєднався Узбекистану й органі-
зація трансформувалася в ГУУАМ. Створенню об'єднання спри-
яли  внутрішні  конфлікти,  пов'язані  із  територіальними  й 
етнічними проблемами, а також суперечками щодо розподілу мор-
ських акваторій і транспортування енергоресурсів [316, с. 102].  
Україна виражає кілька ідентичностей, а тому часто теорети-
чно буває надто складно визначити сутність і концепт її цивіліза-
ційного  (геополітичного)  вибору.  Зокрема,  російські  експерти 
виокремлюють три варіанти вибору і протиставлення України: єв-
ропейський, євразійський та існування на так званих європейських 
маргінесах [84, с. 64–65]. Українські ж учені запропонували філо-
софсько-політичне  трактування  намагань  самоідентифікації  в 
тому сенсі, що Україна не протиставляє себе ні Європі, ані Росії, 
проте якщо щось подібне й відбувається, то це, на думку науков-
ців, є наслідком політизації соціокультурного процесу. Україна 
в цьому  розумінні  протистоїть  можливості  свого  власного  не-
буття та власного згасання [240, с. 57]. Усе ж Україна претендує 
на роль геополітичного мосту між Європою та Євразією і саме 
тому донедавна ідеальною вважали синхронну інтеграцію України 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
53 
як  до  євразійських,  так  і  євроатлантичних  об'єднань.  Інакше  
кажучи, ішлося навіть про одночасне зближення Києва як із ЄС, 
так і з ЄАЕС. Про це, зокрема, розгорнувся дискурс у наукових 
та політичних колах Заходу, а тому на думку ряду експертів збли-
ження України з Європою і Євразією дозволило б уникати конф-
лікту як усередині України, так і між Росією та Заходом.  
Підписання Угоди про асоціацію між Україною і ЄС та її зміст 
відкидали участь Києва одразу в кількох інтеграційних проектах, 
зрештою, проти цього також виступала і Росія. Значну геоеконо-
мічну загрозу РФ вбачала саме у створенні зони вільної торгівлі 
між  Україною  та  ЄС,  яка,  врешті-решт  може  відкрити  Україні 
шлях до членства в Євросоюзі та НАТО. У Москві досить багато 
говорили про ризики перетворення України на своєрідну транзи-
тну зону європейських товарів, що тим самим сприятиме запов-
ненню ринку РФ іноземною продукцією та зашкодить російським 
товаровиробникам. Саме тому під тиском РФ було відтерміно-
вано набуття чинності Угоди про асоціацію між Україною та ЄС 
до грудня 2015 р. Проте такі претензії з боку Москви як мінімум 
суперечили об'єктивності хоча б з огляду на те, що левову частку 
російського ринку формують саме товари з Європи і збільшення 
їхньої кількості не вплине кардинально на його структуру.  
За умов мінімізації можливостей вступу до ЄС у середньотер-
міновій перспективі, Україна ризикує виконувати роль лімітрофа 
чи буферної зони – значною мірою як для ЄС, так і Росії, оскільки 
перебуває на периферії обох цих геополітичних центрів. Зі свого 
боку, Захід вбачає в Україні засіб зміцнення безпеки у Східній 
Європі та геополітичного стримування Росії. Інакше кажучи, це 
ще раз підтверджує те, що нашій державі відводиться роль ін-
струмента  для  потужніших  геополітичних  гравців.  Відомо,  що 
буферна держава часто стає об'єктом потенційної експансії в разі 
загострення протистояння між провідними світовими гравцями, 
свідченням чого став початок російської агресії у 2014 р. Голов-
ною властивістю буферної держави, як зауважував американсь-
кий  геополітик  Н. Спікмен,  є  територіальне  стримування 
потенційного супротивника і послаблення антагонізму ворогую-
чих сторін, оскільки "...буферна держава надає визначений сту-
пінь  безпеки  усім  сторонам,  творячи  нейтральну  зону  і 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
54 
стабілізуючи  мирну  ситуацію  завдяки  тимчасовому  розмежу-
ванню потенційних учасників конфлікту" [578, с. 218]. Як заува-
жує із цього приводу приватна розвідка США "Stratford": "Криза 
в Україні і подальше протистояння між Росією і Заходом стало 
результатом зіткнення двох імперативів: наміром Росії зберегти 
буферну  зону  на  території  своєї  периферії,  частково  України, 
щоби відчувати себе захищеною і демонструвати свою впливо-
вість у регіоні. А також імперативом США, які намагаються не 
допустити  розвитку  гегемонії  в  Євразії.  Конфлікт  на  території 
України позбавив Росії її імперативу, однак дозволив США дося-
гнути своєї цілі" [68].  
Уже в 1990-х рр. відомий американський геостратег та екс-ра-
дник президента США З. Бжезинський визначив Україну як но-
вий  простір  на  євразійській  шахівниці  та  важливий 
геополітичний центр, існування котрого в ролі самостійної дер-
жави допоможе трансформувати Росію. Для РФ же колапс впливу 
на України – це передусім втрата потенційно багатої індустріаль-
ної та сільськогосподарської економіки, етнічно й релігійно най-
більш  тісно  пов'язаної  з  росіянами.  Саме  тому  Росія  надто 
болісно реагує на наміри ЄС залучити Україну до власного інте-
граційного проекту. Зокрема, у заяві Держдуми РФ від 20 вересня 
2013 р. стосовно резолюції Європарламенту щодо Угоди про асо-
ціацію України з ЄС наголошувалося, що: "за резолюцію Європей-
ського  парламенту  вгадується  прагнення  підірвати  відносини 
народів, що проживають у Росії і на Україні, а також в інших дер-
жавах пострадянського простору, і залучити ці держави до винят-
кової зони інтересів Європейського Союзу. З таким підходом, який 
віддає неоімперськими амбіціями, категорично не можна погоди-
тися" [184]. В інтерв'ю телеканалу "Росія-24" активний поборник 
поглиблення  євразійських  інтеграційних  процесів  В. Глазьєв  на-
віть зазначив, що: "підписавши угоду з ЄС, Україна перестане бути 
для нас стратегічним партнером, вона зникне як суб'єкт міжнаро-
дного права" [216]. Тож Росія, зі свого боку, розглядає зміцнення 
позицій США та Євросоюзу на власній периферії (пострадянсь-
кому просторі) як потенційну загрозу базовій сфері її геополітич-
ного впливу. Загалом же РФ притаманна постійна і безпідставна 
геополітична  клаустрофобія,  пов'язана  з  тим,  що  скорочення 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
55 
сфери територіального впливу прямо пропорційно позначиться 
на стані безпеки й обороноздатності держави [235].  
З розпадом ОВД та СРСР сфера впливу Кремля дедалі більше 
зміщується на схід під геополітичним та ідеологічним тиском За-
ходу, у тому числі шляхом розширення НАТО за рахунок країн 
Східної  Європи.  Українська  держава  фактично  завжди  відігра-
вала роль духовного та культурного донора Росії. Нині 40-міль-
йонна  Україна  важлива  для  Росії  як  додатковий  православно-
слов'янський ресурс у зв'язку зі збільшенням відсотка мусульма-
нського населення та загрози демографічної колонізації Китаєм 
територій Південного Сибіру та Далекого Сходу [65].  
Загалом  Україна  позбавляє  Росію  панівного  статусу  в  Чор-
ному морі та суттєво звужує її геостратегічний вибір. Саме тому 
Росія  фактично  не  визнавала  кордонів  України  та  ставила  під 
сумнів її права на Крим попри те, що підписана між Росією й Ук-
раїною угода в Дагомисі у липні 1992 р. покликана була запобігти 
російсько-українському протистоянню довкола Криму. Одразу ж 
після розпаду СРСР для Москви постала дилема базування Чор-
номорського флоту в Криму на тлі зближення України із Заходом. 
Як відомо, початкова "Угода між Україною та Російською Феде-
рацією щодо Чорноморського флоту" у 1995 р. передбачала роз-
поділ  флоту  між  Україною  та  РФ  у  співвідношенні  18,3 %  та 
81,7 % кораблів та суден, відповідно. У 1997 р. з подальшим під-
писанням  пакету  двосторонніх  угод  (зокрема,  було  підписано 
"Угоду  між  Україною  і  Російською  Федерацією  про  статус  та 
умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації 
на території України" від 28 травня 1997) щодо розподілу ЧФ ко-
лишнього СРСР, передбачалося визначення часових меж перебу-
вання російського ЧФ в Криму на правах оренди військової бази 
до травня 2017 р. Договірний пакет про розділ ЧФ, по суті, закрі-
пив домовленість про військово-морську базу Росії за кордоном, 
виведення ЧФ з об'єднаних збройних сил СНД та визначення при-
належності  РФ  87 %  корабельного  складу  ЧФ.  Із  приходом  до 
влади  В. Януковича  у  2010  р.  договір  щодо  перебування  ЧФ у 
Криму був продовжений до 2042 р. в обмін на зниження ціни ро-
сійського газу [258, с. 342]. Тож російський ЧФ від самого поча-
тку його дислокації у Криму перетворився на інструмент тиску 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
56 
на  Україну.  Ще  одним  важливим  геополітичним  аспектом  
для  Москви  стало  фактичне  згортання  поглибленої  співпраці 
з України з НАТО за президентства В. Януковича.  
Україна як ключова транзитна держава для РФ надає їй мож-
ливості виходу на енергетичні ринки Європи, виходи до морсь-
ких  портів,  морського  простору  та  Європейського  регіону 
загалом. У зв'язку із цим Росія весь час обстоювала питання ви-
няткового  екстериторіального  контролю  над  м.  Севастополем, 
адже саме останній, окрім ідеологічного, має і своє геостратегі-
чне значення, оскільки є чи не головним морським портом у роз-
порядженні Росії, який не замерзає і саме в цьому полягає його 
особливе геостратегічне значення. Також З. Бжезинський акцен-
тує увагу на тому, що без України Росія втрачає статус євразійсь-
кої  імперії  та  автоматично  трансформується  в  азіатську, 
віддалену від Європи напівімперську державу, якій активно буде 
протистояти Китай. Погоджується з його думкою заступник дер-
жсекретаря С. Телбот, який у жовтні 1996 р. назвав Україну "клю-
човою  європейською  країною",  розвиток  якої  впливає  на  всі 
країни Європи і навіть трансатлантичне співтовариство, і тому 
США  приділяє  цій  державі  так  багато  уваги  [582].  Також  без  
України  неможливою  є  будь-яка  інтеграція  в  межах  слов'ян-
ського  союзу  чи  слов'янського  геополітичного  трикутника  у 
складі  Росії,  України  та  Білорусі.  І  навпаки,  як  наголошував 
З. Бжезинський, у разі, якщо Росії вдасться відновити повний ко-
нтроль над Україною та її ресурсами, а також виходом до Чор-
ного моря, то Росія знову перетвориться на потужну імперську 
державу, що простягатиметься як у Європі, так і в Азії. У цьому 
сенсі, за його словами, Україна для Росії займає важливіше гео-
стратегічне місце порівняно із країнами Балтії [15, с. 62–63]. За-
галом, для Кремля Україна є частиною великого геополітичного 
проекту – своєрідним ключем до омріяного Євразійського союзу, 
покликаного забезпечити реінтеграцію пострадянського простору. 
Нагадаємо, що духовою ідеологічною основою такого задуму став 
відомий "русский мир", який без України та Києва як "матері міст 
руських"  мінімізує  легітимацію  "кремлівського  престолу".  Саме 
цим  частково  можна  пояснити  агресивну  політику  Росії  щодо  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
57 
України. Відомий американський історик Т. Снайдер вважає агре-
сивну поведінку Росії упродовж останнього десятиліття викликом 
для світового порядку та європейської системи безпеки і вбачає в її 
намірах намагання зруйнувати українську державність [40].  
У той час, коли Україна активно розвивала взаємини з євроат-
лантичними  структурами,  у  тому  числі  й  у  форматі  програми 
"Партнерство заради миру" (ПЗМ), у Росії відразу після приходу 
до влади В. Путіна у 2000 р. було актуалізовано питання інтегра-
ційних процесів у межах СНД. Усі інтеграційні проекти створю-
вали головно з метою залучення до них України. Уже у грудні 
зазначеного року було підписано Меморандум "Про підвищення 
ефективності Договору про колективну безпеку та його адапта-
цію до сучасної геополітичної ситуації" та створено Євразійське 
економічне  співтовариство  (ЄврАзЕС).  Через  три  роки  потому 
було  здійснено  спробу  створити  Єдиний  економічний  простір 
(ЄЕП) за участі РФ, України, Білорусі та Казахстану. Однак за 
каденції  президента  В. Ющенка  Україна  категорично  відмови-
лася від участі в російських інтеграційних проектах [236, с. 3–4]. 
Втрата Україною суверенітету, чи то через її "розчинення" в ро-
сійських інтеграційних проектах, чи внаслідок прямої воєнної ін-
тервенції  Росії,  призвела  би  до  відчутних  наслідків  для  всієї 
Центральної Європи. З огляду на це Європа виявляє зацікавле-
ність у створенні ареалу привабливості для держав, розташова-
них  на  схід  від  неї,  переважно  поки  що  через  різні  механізми 
співпраці. Зрештою, колективний Захід очікує прогресу від про-
ведення Україною реформ, що сприяло би тим самим визначенню 
її  як  повноцінної  держави  Центрально-Східної  Європи  (ЦСЄ). 
Особливу  зацікавленість  у  незалежній  Україні  виявляють 
Польща та Німеччина. Зокрема, франко-німецько-польська спів-
праця (т. зв. "Веймарський трикутник") у межах ЄС і НАТО пок-
ликана  зміцнювати  співпрацю  у  сфері  європейської  безпеки  
із  перспективним  залученням  до  неї  України  [15,  с.  107].  Тож  
Україна має фундаментальне значення у зміцненні європейської 
стабільності  та  є  фактором  недопущення  відродження  російсь-
кого імперіалізму [431, с. 76].  
Ситуація  щодо  геополітичного  статусу,  інтеграційної  участі  
та  зовнішньополітичного  вектора  України  зазнала  різких  змін 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
58 
внаслідок Помаранчевої революції. Як відомо, революція була 
породжена спалахом масового суспільного невдоволення під час 
президентської виборчої кампанії 2004 р., коли в ролі спадкоємця 
тодішній  український  президент  Л. Кучма  обрав  В. Януковича, 
який користувався підтримкою донецьких проросійських олігар-
хічних кланів. Президентські  вибори 2004 р. в Україні загалом 
були покликані стати своєрідним індикатором можливої транс-
формації  на  пострадянському  просторі  через  започаткування 
прогресивних соціально-економічних реформ в Україні. Як і ко-
лективний Захід на чолі зі США, так і Росія, як пострадянська ав-
тократія, реалізовували в той час щодо України власні стратегії 
"м'якої сили" задля збереження її у сфері власної геополітичної 
орбіти. Захід (головним чином США) приділяв тоді значну увагу 
українським опозиційним силами в особі нардепа Ю. Тимошенко 
й  екс-очільника  Національного  банку  України  В. Ющенка.  Зі 
свого боку, американські фонди (на кшталт Фонду Сороса) нада-
вали Україні значну фінансову допомогу під час тодішньої пре-
зидентської  кампанії.  Для  України  набуття  членства  в  ЄС  та 
НАТО є запорукою змінення її геополітичного статусу та виходу 
із "сірої зони" безпеки, розташованої між євразійськими та євро-
атлантичними  інтеграційними  структурами.  Саме  перебування 
України  у  нестабільній  безпековій  зоні  та  поза  інтеграційним 
простором є фактором її стратегічної вразливості. Разом із тим, 
членство України в ЄС і НАТО дозволить державі стати справді 
повноцінною європейською державою, а не перебувати на євра-
зійській периферії [258, с. 152–153].   
Росія ж зі свого боку під час першого українського Майдану 
зробила ставку на висуванця від влади – В. Януковича. Москва, 
яка виступає проти "експорту" демократії Сполученими Штатами 
на терени пострадянського простору, задіяла тоді значний фінан-
совий та пропагандистський ресурс задля підтримки свого кліє-
нта. Будь-яку активізацію зближення України із Заходом та ЄС 
зокрема розцінюють у Кремлі як політику втручання у сферу ви-
няткових російських геостратегічних, життєво важливих інтере-
сів. Тож, активізувавши свою "м'яку силу" щодо України, одним 
з елементів якої можна вважати вплив на передвиборчі кампанії, 
РФ  значною  мірою  залучала  агітаційні  технології,  відрядивши 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
59 
при цьому в Україну цілу когорту своїх кращих фахівців із піару 
як із метою підтримки В. Януковича у його передвиборчій кампа-
нії, так і з метою переконання українського суспільства в надзви-
чайній  важливості  співпраці  з  Росією  [477].  Більше  того,  сам 
російський президент В. Путін кілька разів приїздив до України під 
час передвиборчої президентської кампанії з метою надання підтри-
мки В. Януковичу. Утім, президентські вибори тоді виграв прозахі-
дний кандидат В. Ющенко. Єдиний п'ятирічний термін В. Ющенка 
не приніс тоді важливих змін в українській політиці, а внутрішнє 
протистояння між різними гілками влади та політичними елітами 
призвело у підсумку до реваншу проросійських сил. Такий стан ре-
чей  варто  розцінювати  не  інакше  як  втрачений  історичний  шанс  
України,  оскільки  держава  тоді  не  скористалася  підйомом  довіри  
Заходу та не змогла започаткувати чітку стратегію швидкого збли-
ження та подальшої інтеграції до євроатлантичних структур.   
Зрештою, у 2010 р., скориставшись розколом українських про-
європейських еліт, Росії все ж таки вдалося взяти геополітичний 
реванш та значно посилити свій вплив на Україну, підтримавши 
під час чергових президентських виборів В. Януковича, який із 
другої спроби обійняв крісло першої особи держави. Разом із тим, 
Росія розвивала проект Митного союзу (МС), який мав стати ще 
одним механізмом із залучення України в геополітичну сферу РФ 
як ключової держави для Москви на пострадянському просторі 
[75, с. 68]. Парадоксально, але Київ за часів президентства відве-
рто проросійського В. Януковича певний час підтримував євро-
пейський вектор і не поспішав зближуватися з МС, оскільки це 
суперечило би встановленню зони вільної торгівлі з ЄС. Росія од-
разу ж запропонувала Україні приєднатися до МС після того, як 
Брюссель відклав на невизначений час зустріч з українським лі-
дером. Однією із причин охолодження відносин між ЄС і Украї-
ною  стала  тоді  справа  лідера  української  опозиції 
Ю. Тимошенко, ув'язненої з політичних мотивів. Зрештою, такою 
ситуацією не могла не скористатися Росія. У ході чергової заяви 
тодішнього президента РФ Д. Медведєва вкотре прозвучала про-
позиція щодо зниження цін на газ для України з тодішніх 400 дол 
до 230 дол 1 тис. м3 у разі згоди вступу Києва до МС [559].  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
60 
Тривалий час у Кремля існувала стратегія щодо участі України 
в ЄЕАС. Здавалося б, В. Путіну наприкінці 2013 р. вдалося "пе-
реконати"  тодішнього  українського  президента  В. Януковича 
змінити інтеграційний вектор держави з європейського на євра-
зійський. Саме тоді російська сторона задіяла всі політико-еконо-
мічні  важелі  впливу  для  втягування  України  у  процес 
євразійської інтеграції, з іншого боку – для блокування євроінте-
граційного курсу офіційного Києва. 31 травня 2013 р. було підпи-
сано Меморандум "Про поглиблення взаємодії між Україною і 
Євразійською економічною комісією", а також було заплановано 
підписання Меморандуму про зближення технічних регламентів 
України та МС. Білоруський лідер О. Лукашенко висловив тоді 
думку, що Україна так чи інакше приєднається до євразійських 
інтеграційних  процесів.  Після  таємних  зустрічей  президентів  
України та РФ Уряд ухвалив рішення призупинити процес підго-
товки  укладання  Угоди  про  асоціацію  з  ЄС,  а  29  листопада  
у Вільнюсі В. Янукович відмовився від підписання Угоди, наго-
лошуючи на намірах України підписати цей документ у найбли-
жчій перспективі та за умов надання Україні потужної фінансово-
економічної  підтримки  з  боку  ЄС  [236,  с.  5].  Водночас  з  боку  
Росії  Києву  було  запропоновано  надання  кредиту  у  розмірі 
15 млрд дол на вигідних умовах та зниження ціни на газ на 30 %. 
Фактично, це можна розцінювати не інакше як плату Росії за від-
мову Києва від євроінтеграційного вектора у його зовнішній по-
літиці. Таке рішення українського керівництва й зумовило масові 
протести в столиці та багатьох інших містах України.   
Останнім часом в окремих меседжах експертів ішлося навіть 
про капітуляцію України як євроатлантичного проекту й остато-
чний вибір на користь російського євразійства. Утім, після само-
усунення В. Януковича з посади президента України у Росії зник 
основний засіб утримання України у фарватері свого геополітич-
ного впливу [365]. Із цього часу відкривається нова сторінка зов-
нішньої політики Росії, її міжнародних стосунків та формування 
стратегії безпеки. РФ не могла не реагувати на трансформацію 
політичного режиму в Україні, оскільки сприйняла це як виклик 
своєму геополітичному статусу і загрозу саме з боку США [238].  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
61 
У 2014 р. геополітичний маятник на пострадянському прос-
торі змінив траєкторію свого руху внаслідок Революції гідності, 
яку  можна  розцінити  як  продовження  суспільно-політичних  
трансформацій  в  Україні,  що  сприяє  зміні  вектора  зовнішньо 
політичного розвитку Української держави. Результатом револю-
ції стало усунення від влади проросійського президента В. Яну-
ковича  та  перехід  влади  до  проєвропейськи  налаштованих 
політичних сил. Події 2014 р. в Україні зі зміною влади та вектора 
зовнішньополітичної орієнтації держави завадили намірам РФ ін-
тегрувати Україну до ЄАЕС. Саме проєвропейська позиція сучас-
ної  української  еліти  та  громадянського  суспільства,  яке 
зміцнюється,  зводить  практично  до  нуля  реалізацію  бажаного 
Кремлем інтеграційного проекту в межах "ядра" пострадянської 
четвірки (Росія, Казахстан, Білорусь й Україна). На думку біль-
шості експертів, ЄАЕС без України, як найважливішої для Мос-
кви  пострадянської  держави,  втрачає  свою  трансрегіональну 
сутність та підриває його економічну вагу загалом. Таким чином, 
Україна є основним "пазлом" у новій євразійській імперії В. Пу-
тіна, а тому найбільш бажаним її об'єктом.  
Можна стверджувати, що нині доводиться спостерігати загост-
рення конкурентної боротьби за вплив у євразійському просторі 
через зіткнення двох інтеграційних парадигм розвитку – європей-
ської (ринкової, демократичної, громадянської) та євразійської (ав-
торитарної, корупційної та адміністративно-силової). Росія постає 
беззаперечним лідером євразійських інтеграційних структур, зок-
рема ЄврАзЕС та ЄАЕС. Саме ця організація є матеріалізованою 
версією  дугінських  ідеологем  РФ,  які  активно  просуваються  їх 
апологетами. Для Росії ЄАЕС – засіб утвердження регіонального 
лідерства й імперського ренесансу. До речі, сама ідея приєднання 
до євразійських інтеграційних структур була тривалий час популя-
рною серед значної частини української еліти. Останнє переважно 
можна пояснити тим, що ЄврАзЕС за своєю сутністю учасників 
був  типовим  союзом  пострадянських  диктатур,  які  відрізнялися 
своїм небажанням до прогресивних змін та прагнули зберегти си-
ровинний, заснований на корупційних схемах економічний уклад. 
Українському олігархату задля збереження та примноження своїх 
капіталів через далекі від прозорості комерційні схеми не надто 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
62 
були потрібні економічні та політичні реформи в контексті Копен-
гагенських критеріїв [266].  
Саме зіткнення російського та європейського інтеграційних про-
ектів на фоні наростання внутрішніх суперечностей в українському 
суспільстві у ході кардинальних геополітичних трансформацій-
ній може призвести до втрати Україною її суверенітету. Провідні 
західні експерти застерігають, що фрагментація Української дер-
жави матиме катастрофічні наслідки для всіх провідних геополі-
тичних  гравців.  Росія  досить  болісно  реагує  на  будь-яке 
зближення України з Євросоюзом, яке тим самим унеможливлює 
участь Києва в євразійських інтеграціях. Адже якщо теоретично 
припустити інтеграцію до ЄАЕС всіх пострадянських держав, усе 
ж  компенсувати  відсутність  України  в  організації  не  вдасться. 
Так, існує неофіційна позиція, що для повноцінного забезпечення 
функціонування ринку єдиного економічного простору в умовах 
сучасної світової економіки потрібно як мінімум 200 млн насе-
лення. З огляду на це Україна з її понад 40-мільйонним населен-
ням  покликана  компенсувати  цю  нестачу  потенційних 
виробників і споживачів ЄАЕС [575]. Ще видатний ідеолог укра-
їнського націоналізму Д. Донцов відзначав свого часу виняткову 
значимість  України  для  тодішньої  Російської  імперії,  констату-
ючи,  що:  "Полишаючи  навіть  на  боці  російський  імперіалізм,  
перспективи, які відкриває український рух перед Росією, напов-
нюють панічним страхом кожного російського буржуа. Випустити 
з-під свого контролю колосальну територію з населенням у кілька-
десят мільйонів, якій Росія завдячує своїм великодержавним ста-
новищем,  соками  якої  досі  годується  російська  промисловість 
і державний бюджет, на котрій знаходять свій хліб десятки тисяч 
російських урядників, учителів і суддів; дати свободу 30 мільйо-
нам людності, від котрої виключно залежить, чи Росія зостанеться 
державою мононаціональною, чи перетвориться на федерацію на-
цій – на це жодний росіянин не піде..." [72, с. 78]. Загалом же неба-
жання України інтегруватися в євразійські інституції знайшло надто 
специфічне  пояснення  російського політикуму, який пов'язував  
такий стан з активізацією націоналістичних рухів, на які, зрештою, 
нібито спиралося українське керівництво.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
63 
З тим, щоб остаточно не втратити Україну із фарватеру свого 
геополітичного впливу, Росія анексувала Крим у березні 2014 р. 
та невдовзі вдалася до "гібридної агресії" на сході України голо-
вно задля підриву прозахідного уряду в Києві, який за тверджен-
ням  російського  політикуму  прийшов  до  влади  внаслідок 
організованого Вашингтоном державного перевороту. На цьому тлі 
порушення міжнародного права і вільне його тлумачення стало для 
Росії нормою. Приміром, війна в Чечні розцінювалася російським 
керівництвом як боротьба із сепаратизмом та захист національного 
суверенітету РФ, тоді  як анексія  Криму є  визнанням юридичного 
принципу поваги до самовизначення народів [239]. З огляду на це, 
Україна для Росії відіграє роль своєрідного геополітичного бастіону 
на шляху просування західних цінностей до країн пострадянського 
простору, а також власне й до самої Росії [50, с. 21].  
Не  останнє  місце  в  геостратегії  Росії  щодо  України  посідає 
вплив Москви через засилля російської інформаційної продукції, 
розіграш так званої мовної карти й активне просування та підтри-
мка проросійських сил під час виборчих кампаній. Відносно но-
вим  типом  впливу  РФ  на  Україну  є  "м'яке  проникнення"  її 
капіталу в українську економіку [55]. Як відомо, ключовим гео-
політичним  мотивом  анексії  Криму  став  класичний  імператив 
Москви  про  захист  етнічних  росіян  та  російськомовного  насе-
лення на території інших держав у рамках концепції "русского 
мира". У випадку із Кримом Кремль тиражував тезу про зрос-
тання небезпеки для росіян (які становлять у Криму близько 65 % 
населення)  у  зв'язку  із  приходом  до влади  в  Україні  внаслідок 
"державного перевороту" радикально налаштованих націоналіс-
тичних сил. У такому разі РФ позиціювала себе в ролі гаранта 
росіян, що проживають на півострові. Імперська риторика щодо 
неправомірності  розділення  російського  народу  прозвучала  з 
вуст російського очільника від 18 березня 2014 р. з нагоди приє-
днання Криму, де розпад СРСР прирівнювався до пограбування 
Росії. Ішлося про те, що Захід до Росії не дослухався та намага-
ється втягнути Україну до ЄС та НАТО і тим самим "перейшов 
межу". Зокрема зазначалося: "...Росія відчула, що її не просто обі-
крали, а пограбували. Забули про Крим, про базу ЧФ, про Севас-
тополь...  Мільйони  росіян  вмить  опинилися  національними 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
64 
меншинами. Російський народ став одним із найбільш розділених 
народів на світі... А Росія опустила голову і змирилася з цієї об-
разою. Наша країна перебувала в такому важкому стані, що не 
могла захистити свої інтереси" [39].  
Росія використовувала для анексії Криму так званих зелених 
чоловічків – тобто "гібридні сили", які поєднують у собі солдатів 
і  терористів,  але  безумовно  виконують  відповідні  державні  за-
вдання на чужій території [516]. Анексія Росією Криму та пода-
льша підтримка сепаратистських сил на сході України призвела 
до своєрідного зламу світового порядку, що оформився. Як заува-
жує  провідне  німецьке  видання  "Der  Spiegel":  "анексувавши 
Крим, Москва перевернула з ніг на голову світопорядок, який був 
встановлений після закінчення холодної війни" [273]. Зважаючи 
на це, захоплення Кримського півострова стало безпрецедентним 
явищем  силового  перегляду  кордонів  у  європейському  сього-
денні. Водночас захоплення Кримського п-ва, що супроводжува-
лося  фіктивним  референдумом,  стало  тим  вододілом,  який 
визначатиме відносини між Україною та РФ на середньо- та да-
лекотермінову перспективу [457].  
Своїми діями Росія порушила Біловезькі угоди 1991 р., які ви-
знавали  кордони  нових  незалежних  держав  на  момент  розпаду 
СРСР, також укладений у 1997 р. з Україною "Договір про дружбу, 
співпрацю і партнерство", де було чітко виписано, що Росія зобо-
в'язується поважати територіальну цілісність України і непоруш-
ність  існуючих  кордонів,  дотримуватися  мирного  врегулювання 
спорів незастосування сили або загрози силою, зокрема включа-
ючи економічний тиск, а також невтручання у внутрішні справи 
тощо [70]. Росія порушила, окрім того, "Договір між Україною і 
Російською Федерацією про російсько-український державний ко-
рдон" від 2003 р. "Договір між Україною і Російською Федерацією 
про співпрацю у використанні Азовського моря і Керченської про-
токи" від 2004 р. та низку інших двосторонніх нормативних актів.  
Якщо звернутися до норм міжнародного права, то Росія пору-
шила ще й "Гельсінську декларацію" від 1975 р. "Будапештський 
меморандум", підписаний у грудні 1994 р., відповідно до якого 
РФ поряд із США, Британією та Францією зобов'язувалася гара-
нтувати безпеку Україні та "...утримуватися від загрози силою чи 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
65 
її використання проти територіальної цілісності чи політичної не-
залежності України і що ніяка їхня зброя ніколи не буде викори-
стовуватися проти України" в обмін на відмову від третього за 
потужністю у світі ядерного арсеналу [163]. Також Росія продов-
женням "гібридної агресії" проти України далі порушує "Резолюцію 
ГА ООН про територіальну цілісність України" від 27 березня 
2014 р. Хоча згадані документи й не несуть особливих юридич-
них зобов'язань їх учасників, утім, така поведінка РФ не могла 
залишитися поза увагою США. Отже, Крим, що приєднаний до 
Росії всупереч усім міжнародним нормам, дає підстави говорити 
про окупацію частини української території. Загалом, за підраху-
нками експертів і фахівців із міжнародного права, Росія своїми 
діями з окупації Криму порушила близько 400 дво- та багатосто-
ронніх міжнародних договорів і угод.  
Окремі представники Сполучених Штатів визнали свою поми-
лку у тому сенсі, що не змогли захистити належним чином нові 
незалежні  держави,  окрім  країн  Балтії,  які  набули  членство  в 
НАТО у 2004 р. Натомість США намагаються підтримувати лібе-
рально-демократичні революції, які дедалі більше набувають своєї 
популярності на теренах колишнього СРСР. Такі революції спря-
мовані передусім проти гегемонії та реваншизму Росії на постра-
дянському просторі [16]. Загалом же вихід України з-під впливу 
Росії порушує баланс геополітичних сил у Східній Європі, переду-
сім не на користь Москви. На думку російського керівництва такий 
стан речей значно послабить позиції РФ як регіональної держави 
та зробить вразливішою для зовнішніх загроз. 
Ураховуючи  вищезазначене,  анексія  Криму  була  необхідна 
Росії також для хоча б часткової компенсації втрати геополітич-
ної присутності в Чорноморському регіоні. До того ж, аргумен-
том до такого кроку стала теза  Кремля (розрахована головно на 
внутрішню  аудиторію)  про  перетворення  Криму  на  військово-
морську базу НАТО та розташування сил альянсу у прилеглих 
водах  кримської  акваторії.  Захоплення  Криму  стало  логічним 
продовженням нарощування присутності РФ у Чорноморському 
регіоні, адже після встановлення контролю над Абхазією та Кри-
мом її вплив на Чорне море став порівняний із радянським. Окрім 
того,  Крим  для  Росії  має  виняткове  значення,  передусім  для  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
66 
імперського коду та підтримки відповідних настроїв у суспільстві 
[194, с. 356]. На цьому тлі досить логічно прозвучала заява російсь-
кого  очільника  МЗС  С. Лаврова  своєму  американському  колезі 
Дж. Керрі стосовно надзвичайної важливості Криму для РФ, який 
він порівнював зі значенням Фолклендських островів для Британії.  
Останнім часом півострів має всі ознаки перетворення з тури-
стичного регіону на повністю мілітаризований. Із цією метою Ро-
сія намагатиметься чимдалі активніше трансформувати Крим у 
"непотоплюваний авіаносець" Чорного моря, модернізуючи тим 
самим військову інфраструктуру на півострові. Водночас анексія 
Криму може бути необхідною РФ передусім для повноцінного 
відновлення статусу військово-морської бази часів СРСР шляхом 
модернізації  та  розвитку  військової  інфраструктури  на  півост-
рові, зокрема систем ППО, РЛС, ВМС та ВПС Росії. На тлі збіль-
шення російських військових формувань можливе розміщення на 
території півострова і ядерної зброї, про що свідчать постійні ме-
седжі зарубіжної преси [186]. Анексія Криму є необхідною РФ 
передусім  задля  повноцінного  відновлення  статусу  військово-
морської бази часів СРСР. А загалом, перетворення Криму на по-
тужну військово-морську базу стане підставою до зниження без-
пеки  країн  усього  Чорноморського  регіону.  Зважаючи  на  це, 
Крим може служити РФ своєрідним геополітичним плацдармом 
для забезпечення подальшої морської експансії через посилення 
впливу на Румунію, Україну та Туреччину, що тим самим зруй-
нує  баланс  сил  у  Чорноморському  регіоні.  На  знак  відповіді 
НАТО має намір нарощувати присутність у Чорному морі шля-
хом  посилення  патрулювання  повітряного  та  морського  прос-
тору. Ураховуючи розміщення в Криму ракетних комплексів із 
радіусом дії до 2,6 тис. км, Росія проектує загрозу вже для поло-
вини Європейського континенту. У відповідь НАТО має намір 
нарощувати присутність у Чорноморському регіоні шляхом по-
силення патрулювання повітряного та морського простору [181].  
Паралельно з тим Україна значно втратила вплив на Азовське 
море,  вхід  в  акваторію  якого  тепер  практично  контролює  РФ.  
Росію нині цікавлять інфраструктурні об'єкти півдня України, що 
забезпечують зв'язок із Кримом, як уже тепер федеральним окру-
гом Росії. У свою чергу, вихід до Придністров'я разом із підпо-
рядкованим  Кримом  дав  би  можливість  Росії  закріпитися 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
67 
в Чорноморському басейні, й у перспективі вивести Туреччину 
з американської сфери впливу та створити передумови для забез-
печення розв'язання питання альтернативних джерел і маршрутів 
постачання енергоносіїв до Європи завдяки зміцненню позицій 
у Каспійському регіоні. Росія, задля стримування впливу Заходу, 
формує потужну військову інфраструктуру на кордоні з Украї-
ною, а також de facto і в самій Україні як у Криму, так і в непід-
контрольних  Києву  територіях  на  сході  України.  За  умов 
нарощування військової присутності РФ на півострові, відкриття 
нових військових баз у Білорусі та збереження російського війсь-
кового  контингенту  у  Придністров'ї  та  самопроголошених 
Л/ДНР, Україна автоматично опиняється у своєрідному геополі-
тичному "зашморгу". Усе ж експерти доводять, що захоплення 
територій потужнішими державами є архаїчним типом геополі-
тики, яка абсолютно не відповідає методам відстоювання націо-
нальних  інтересів  державами  у  ХХІ  ст.  На  цьому  тлі  США 
намагаються взяти реванш шляхом втягнення України як ключо-
вої держави Чорноморського регіону в орбіту свого впливу після 
серії поразок, завданих Росією на геополітичному фронті упро-
довж попередніх років, зокрема таких, як фактичний провал аме-
риканської політики в Сирії та Ірані [20].  
Дедалі частішими стають тиради кремлівського керівництва 
стосовно того, що набуття членства України в Альянсі кардина-
льно рушить баланс сил у зоні особливих інтересів Росії. В. Путін 
свого часу невипадково натякнув, що в разі прийняття України 
до НАТО вона припинить своє існування як держава, оскільки 
Росія може вдатися до відторгнення Криму та східних областей 
України. Потрібно зауважити, що захоплення Криму та війна на 
Донбасі є лише частиною геополітичного мегапроекту Росії, який 
у комплексі з її участю в сирійському конфлікті спрямований на 
підрив євроатлантичної єдності, зокрема через посилення некон-
трольованого  потоку  біженців.  Висловлюючи  свою  позицію 
у стилі Realpolitik, окремі російські та навіть західні експерти, зо-
крема такі як професор Чиказького університету Дж. Міршаймер, 
пов'язують дії В. Путіна в Україні з його геополітичними стра-
хами перед імовірністю вступу України до НАТО, розміщенням 
у Криму військово-морської бази Альянсу та витісненням Росії із 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
68 
Чорноморського  простору,  що  розцінювалося  Москвою  не  ін-
акше, як втрата своїх геополітичних позицій у так званому істо-
ричному регіоні. Політолог обґрунтовує, що анексія Криму стала 
відповіддю Росії на розширення НАТО, яка керується при цьому 
реалістичними мотивами. Також не останню роль для подібних 
кроків з боку Росії, на думку Дж. Міршаймера, стало підписання 
Угоди про асоціацію України з ЄС, яка нібито передбачає вступ 
України до Альянсу із "чорного ходу" [517]. Ще однією підста-
вою для агресії стала трактована В. Путіним версія про переворот 
в Україні, здійснений нібито за підтримки США, що, за словами 
американського політолога, професора Стенфордського універ-
ситету  М. Макфола,  дало  підставу  Росії  ввести  свої  війська  в 
Крим та на схід під нібито страхом приходу до влади "ультрапра-
вого" керівництва [515].  
Припустимо,  що  головним  стратегічним  мотивом  анексії 
Криму стала геополітична фобія Москви із приводу майбутнього 
своєї військово-морської бази в Криму, питання подальшого пе-
ребування якої так чи інакше мало би постати на порядку ден-
ному  в  разі  набуття  Україною  статусу  країни  –  кандидата  на 
вступ до НАТО. Однак вступ України до НАТО навіть у віддале-
ній перспективі донедавна вважали малореальним через нарос-
тання суперечностей як у самому українському суспільстві, так і 
між РФ та Заходом із цього приводу загалом. З огляду на це од-
нією із причин окупації Криму можна вважати реакцію Росії на 
нібито дії США та проамериканських сил в Україні, спрямовані 
на повалення проросійського президента В. Януковича, що фак-
тично означало атаку на саму Росію [594, с. 50–51].  
Жорстка фаза російсько-українського "гібридного протисто-
яння" на сході України тривала із квітня 2014 р. по лютий 2015 р. 
Розгортання збройної боротьби на сході України, спричинене пе-
редусім наслідком зіткнення геополітичних інтересів у цій час-
тині  Східної  Європи  як  мінімум  трьох  центрів 
світового/цивілізаційного впливу – РФ, ЄС та США. У геополі-
тичній боротьбі, що наростає, Захід переслідує цілі закріпити свої 
інтереси через зміцнення ліберально-демократичних цінностей у 
Східній Європі, у тому числі й за рахунок таких молодих демок-
ратій як Україна, Грузія та Молдова. Усе це, зрештою, покликано 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
69 
служити ослабленню у такий спосіб впливу Росії на пострадянсь-
кому просторі. РФ у свою чергу намагається зберегти свій вплив 
у  ньому,  не  допустити  прозахідних  економічних  і  політичних 
змін.  Останнє  передусім  стосується  України  як  найважливішої 
для Росії пострадянської держави.  
Упродовж  2014–2017  рр.,  на  тлі  інспірованого  Російською  
Федерацією збройного конфлікту на сході Україні, із вуст росій-
ських дипломатів і керманичів доволі часто було чути заклики до 
великих гравців світової політики – сісти за стіл переговорів й 
обговорити "нові" правила гри. Примітно, що до 70-річного юві-
лею Ялтинської конференції її значимість для Європи представ-
лена  російськими  ЗМІ  в  позитивному  світлі,  утім  більшість 
незалежних експертів і журналістів розглядають подію в Ялті як 
поразку Заходу, який пішов на поступки Й. Сталіну у сенсі май-
бутнього Європи, символом чого стала радянська окупація її схі-
дної  частини  [151].  Відтепер  Росія  домагається  від  Заходу, 
зокрема  США,  неписаного  укладання  еквівалента  Ялтинської 
угоди, яка полягатиме у визнанні та закріпленні за Росією особ-
ливої зони інтересів, передусім на пострадянському просторі, що, 
на  думку  Кремля,  стане  механізмом  унеможливлення  розгор-
тання регіональних криз на кшталт конфлікту довкола України 
[321]. Таким чином, демонструючи свій ревізіонізм, В. Путіну не-
обхідно укласти із Заходом неформальну угоду щодо розподілу 
сфер впливу та відновлення економічного обміну, оскільки Росія 
критично залежить від доступу на ринки Європи, передусім при 
експорті енергоресурсів. Не менш важливим завданням для Росії 
є домогтися зняття з неї економічних санкцій, запроваджених за-
ходом для стримування агресії проти України.  
Підтримка сепаратистських сил на Донбасі насправді відбува-
ється ще й із метою домагання більших поступок щодо реінтег-
рації тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської 
областей до складу України. Саме ці території, за задумом Мос-
кви, мали би стати зручним важелем тиску на Київ у разі прове-
дення нелояльної політики щодо РФ. Росія, як найбільший сусід 
Української держави (яку її керівництво вважає не інакше як шту-
чним утворенням), завжди намагалася діяти з позиції сили, відс-
тоюючи  таким  чином  свої  інтереси  на  глобальному  та 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
70 
регіональному рівнях.  Тож  конфлікт  на  теренах  України  вихо-
дить далеко за межі локальної війни між Києвом та підтримува-
ними  Росією  терористичними  угрупованнями,  що  захопили 
частину Донбасу і створили на цій території псевдодержавні утво-
рення – Л/ДНР [548, с. 60–61].  
Необхідно зауважити, що в ході боротьби за Україну значну 
зацікавленість В. Путін виявляє до українського ВПК і саме цим 
частково  пояснюється  його  прагнення  встановити  контроль  над 
південно-східними областями, де зосереджені високотехнологічні 
військові  підприємства,  зокрема  такі  як  Південмаш  (Дніпропет-
ровськ), Хартрон (Харків) Моторсіч (Запоріжжя), Миколаївський 
суднобудівний завод тощо. По-друге, на тлі невизначеності термі-
нів побудови Керченського мостового переходу та технологічних 
ризиків, пов'язаних із його будівництвом загалом, Москва виявляє 
активну зацікавленість до інфраструктурних об'єктів півдня Укра-
їни,  що  забезпечують  сухопутний  зв'язок  з  окупованим  Кримом. 
Ураховуючи останнє, зберігається імовірність навіть використання 
геополітичного  плацдарму  Л/ДНР  для  подальшого  просування 
вглиб  України  з  метою  забезпечення  сполучення  з  анексованим 
Кримом. Однак за всього, у стратегічному сенсі, Л/ДНР, за задумом 
Москви, мають стати зручним важелем тиску на Київ у разі пода-
льшої актуалізації євроатлантичного зовнішньополітичного век-
тора й інтеграції до ЄС і НАТО [559, с. 58–63].  
Нині всі великі держави-учасники перебувають  у тупиковій 
ситуації  довкола  "гібридного"  втручання  Росії  в  український 
Донбас. При цьому Захід категорично відкидає військове розв'я-
зання зазначеного конфлікту, здійснюючи при цьому ставку на 
дипломатичні  інструменти  та  продовження  політики  санкцій.  
Також існують значні ризики дочасного зняття санкцій з Росії до 
виконання нею положень Мінських угод щодо припинення підт-
римки сепаратистських сил на Донбасі та передачі Києву конт-
ролю  над  українським  кордоном  на  південному  сході.  Останні 
передусім пов'язані з відсутністю єдиної позиції ЄС стосовно ан-
тиросійських санкцій і фінансовими втратами від закриття росій-
ських ринків для європейських товарів. На міжнародному рівні 
наростає критика Pax Americana, яка полягає в тому, що побудова 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
71 
справедливого світового порядку, заснованого на безпековій мо-
нополії великих держав, вважається нині неможливою [457]. 
У свою чергу, Росія прагне перекласти всю відповідальність 
за  виконання  Мінських  угод  на  Україну,  роблячи  тим  самим  
передачу непідконтрольної ділянки українського кордону похід-
ною від виконання Києвом Мінських угод на умовах Росії, які по-
лягають  у  проведенні  на  непідконтрольних  Києву  ділянках 
Донецької та Луганської обл. виборів за умов російської присут-
ності  з  тим,  щоби  легалізувати  сепаратистські  сили  та  лідерів 
Л/ДНР. Ілюстрацією стратегії тиску РФ на Україну щодо вико-
нання Мінських угод служить передвиборча програма правлячої 
партії  "Єдина  Росія",  у  якій  зокрема  йдеться,  що:  "Виконання  
Мінських угод є єдиною гарантією миру як на Донбасі, так і в 
інших регіонах цієї держави (України. – Авт.). Їх реалізація відк-
риє  шлях  для  поступового  відновлення  російсько-українського 
діалогу з економічних і політичних питань – по мірі готовності 
до нього з боку Києва" [216].  
Підписавши Мінські угоди, Росія вийшла з матриці агресора, 
здобувши тим самим фактично статус миротворця як третьої сто-
рони. У свою чергу, РФ створює потужну військову інфраструк-
туру не лише на східному та північно-східному кордоні України, 
а й, власне, на самій українській території – у Криму та непідко-
нтрольних Україні територіях Донбасу. Такі кроки націлені виня-
тково  на  нівелюванні  української  зовнішньополітичної 
діяльності, пов'язаної зі зближенням із ЄС. Тож Росія зацікавлена 
в тому, щоб конфлікт на українському сході тривав якомога до-
вше,  якщо  не  повсякчас.  Перманентна  політична,  безпекова  й 
економічна криза, підтримувана Росією, яка до того ж юридично 
не бере участі в конфлікті, поки дозволяє блокувати євроатланти-
чний  вектор  України.  Загалом,  як  вважають  експерти,  Україна 
нині  займає  геополітичний  статус,  подібний  до  того,  що  мала 
Польща  у  роки  двох  світових  війн,  а  також  холодної  війни  – 
тобто,  виконувала  роль  санітарного  регіону  та  перебувала  на 
стику імперських інтересів великих держав. До того ж Україна, 
як і Польща, є нині чи не одним з основних напрямів британсько-
американської геополітики в Європі [240, с. 58]. Із цього приводу 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
72 
З. Бжезинський зауважує, що: "Польща як і Україна – геополіти-
чні центри, значення яких випливає не із сили і мотивації дер-
жави, а їх важливого розташування" [15, c. 62].  
З огляду на вищезазначене можна зауважити, що саме в Україні 
відбувається зіткнення "м'якої" (західної) та жорсткої (російської) 
стратегій. Західна стратегія щодо України передбачає поступове 
зближення  її  з  євроатлантичними  структурами  –  ЄС  і  НАТО, 
 а також сприяння побудові демократичного суспільства. Росій-
ська ж стратегія має на меті дестабілізувати ситуацію в Україні 
через політико-економічний тиск та "гібридну війну", яку веде 
Росія в "сірій зоні" безпеки шляхом поєднання традиційних засо-
бів агресії – тобто, використання як збройних сил, нерегулярних 
військових формувань з одного боку, так і застосування інформа-
ційно-психологічної, смислової та кібервійни з іншого. Тим самим 
РФ домагається, що нестабільна Україна із проблемами територіа-
льних суперечок не матиме жодних шансів на інтеграцію до євро-
атлантичних  структур.  Також  російська  еліта  підкреслює,  що 
Україна є частиною православної (російської) цивілізації, яка ви-
падково виділилася в окрему територію внаслідок "найбільшої ге-
ополітичної катастрофи ХХ ст." – розпаду СРСР.  
Загалом же Україна має для Росії сакральне геополітичне зна-
чення у сенсі збереження єдиного трансрегіонального та триєди-
ного  слов'янського  простору,  пов'язаного  нібито  із  витоками 
Давньої Русі. Із цією метою Росія готова до проведення серії ка-
мпаній із дестабілізації ситуації в Україні шляхом економічного 
тиску,  підтримки  антиукраїнських  сил  та  прямого  військового 
втручання.  В. Путін  акцентує  увагу  на  слов'янофільській  спад-
щині Росії, яка не повинна ідентифікувати себе із Західною Євро-
пою, а навпаки боротися із "м'якою силою" Заходу, що поступово 
знижується. У такій ситуації Україні відводиться роль сірої зони 
в захисті нової путінської моделі устрою Росії від спокус євро-
пейського ліберально-демократичного укладу [302]. Відчуваючи 
себе  ресурсно  ослабленою,  Росія  вважає  Україну  не  інакше  як 
державою, що не відбулася (failed states), а тому має возз'єднатися 
(принаймні  південно-східна  її  частина)  в  єдиній  східнослов'ян-
ській  спільноті  як  невід'ємна  складова  РФ.  Кремль  розглядає 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
73 
свою участь у конфліктах, у тому числі і в українському, як меха-
нізм  зміцнення  свого  геополітичного  статусу.  Переважна  біль-
шість політичних експертів доводять, що, розв'язавши "гібридну 
війну" на тлі масового євроскептицизму й користуючись неодно-
значною  позицією  окремих  членів  Євросоюзу,  таких  як  Угор-
щина, Австрія, Італія та Греція, а також підтримкою низки лівих, 
націоналістичних і праворадикальних сил у Європі, Росія намага-
ється будь-що домогтися недопущення перетворення України на 
повноцінний  геополітичний  плацдарм  Заходу  для  подальшого 
розширення Pax Americana в Євразії. Приміром, у тезах робочої 
групи  Ради  із  зовнішньої  та  оборонної  політики  щодо  форму-
вання стратегії зовнішньої політики РФ до 2020-х рр. зазначено: 
"Активна політика на Близькому Сході довкола Сирії разом з тве-
рдим курсом у європейській українській кризі зміцнили позиції 
Росії як однієї із провідних держав" [259]. Також відомий росій-
ський  експерт  С. Караганов  прямо  заявив,  що  своїми  діями  
в Україні РФ зупинила просування НАТО в бік Росії [259].  
Вдавшись  до  завуальованої  агресії,  Росія  продемонструвала 
таким  чином  неприйнятність  реалізації  подальшого  сценарію 
"кольорових революцій" з метою створення нових прозахідних 
демократій за рахунок пострадянських країн. На агресивний крок 
російського  лідера  підштовхнули  його  радники  з  найближчого 
оточення, які застерігали стосовно небезпеки поширення хвилі 
"кольорових революцій" власне на терени самої Росії. Водночас 
підтримку ескалації конфлікту в Україні варто розцінювати як на-
магання правлячої російської еліти зберегти путінську систему 
авторитаризму в умовах економічної рецесії і запроваджених са-
нкцій. Адже саме успішна європеїзація і процвітання України по-
ставило би під сумнів ефективність антидемократичних режимів 
більшості пострадянських країн, а більшою мірою Росії. Також 
тріумф стратегії успішних трансформацій в Україні служив би 
для російського суспільства взірцем позитивних наслідків демо-
кратичного повстання для великої православної держави [296]. З 
огляду на це, обмежене воєнне втручання Росії в Україну плану-
валося насамперед з метою унеможливлення проведення Києвом 
відповідних  реформ  задля  прогресивних  внутріполітичних  та 
економічних трансформацій. У такому разі, як відзначає старший 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
74 
дослідник  Інституту  Брукінса  Л. Шевцова,  Україна  стала  для 
Кремля  своєрідною  "лабораторією",  через  яку  він  намагається 
втихомирити Росію [313]. Внаслідок цього силовий вплив В. Пу-
тіна на Україну пояснюють переважно його фобіями перед дис-
танційно  керованими  вуличними  протестами  в  Москві, 
спрямованими на зміну режиму, аніж його страхом перед розши-
ренням НАТО [150].  
Аксіомою є те, що стратегія РФ передбачає виснаження та ро-
зпад України не через відкриту широкомасштабну воєнну інтер-
венцію, а шляхом підриву державності зсередини застосовуючи 
провокації з розпалу невдоволення населення задля усунення від 
влади  прозахідної  еліти  [296].  Власне,  аналізуючи  українську 
кризу в ЗМІ, російська пропаганда намагається зробите геополі-
тичне заміщення – трактуючи її не як війну РФ з Україною (нехай 
навіть і через підтримку сепаратистів на Донбасі), а як протисто-
яння Москви зі США [161]. Пропагандистська політика Росії у 
ході  розгортання  "гібридної  війни",  спрямована  на  доведення 
того, що Україна може зберегти свою територіальну цілісність і 
життєздатність лише за умов проведення конституційної рефо-
рми, результатом якої має стати федералізація країни. За планом 
РФ,  федералізована  Україна  має  надати  особливий  статус  пів-
денно-східним областям, де проживає значний відсоток російсь-
кого та російськомовного населення. Черговим фактором, який 
мотивує Росію до силових дій в Україні, є категоричне несприй-
няття підтримуваних Заходом євроатлантичних устремлінь Ки-
єва, у яких Кремль вбачає потенційну загрозу своїй безпеці [520]. 
Проблематика трансформації існуючого світового порядку ак-
туалізується  по  мірі  наростання  геополітичних  суперечностей 
між провідними суб'єктами міжнародного впливу в існуючих та 
нових точках перетину їхніх інтересів. Оцінюючи сучасну ситуа-
цію в Євразійському регіоні, можна говорити про прискорення 
міжцивілізаційної  боротьби.  Саме  завдяки  своєму  геополітич-
ному статусу Україна, як складова геополітичного фронту проти-
стояння  цивілізацій,  стає  каталізатором  перетворень  як 
євразійського простору, так і світового порядку загалом. Поряд із 
сирійською кризою, міграційними проблемами в Європі та між-
народним тероризмом збройний конфлікт в Україні, інсценований 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
75 
Москвою, став черговою точкою геополітичної біфуркації на сві-
товій геополітичній карті. Разом із тим, на думку західних експе-
ртів,  кризу  в  Україні  зумовило  саме  класичне  геополітичне 
мислення, яке нині переважає як у Росії, так і до певної міри на 
Заході. Україна стала полем геополітичної битви між лібераль-
ною англосаксонською цивілізацією, що ґрунтується на морській 
силі та фінансах і православною російською цивілізацією, яка на-
дає перевагу континенталізму і традиціоналізму. Саме зіткнення 
двох геополітичних культур на теренах України стало одним із 
чинників трансформації світового порядку [525].  
Загалом же, за оцінками більшості як західних, так і вітчизня-
них експертів Росія домагається "заморожування" конфлікту в 
Україні  або  принаймні  завершення  його  на  вигідних  для  себе 
умовах, що полягають передусім у збереженні російської культу-
рної самобутності на південному сході, офіційному утвердженні 
статусу російської мови як другої державної та гарантій того, що 
Київ утвердить позицію неприєднання до НАТО, а в перспективі 
й до ЄС [240, с. 59].  
Підкреслюючи потенційну можливість кардинального пору-
шення балансу стримувань і противаг у сучасному світі, російсь-
кий  президент  В. Путін  "спрогнозував"  в  одній  зі  своїх  заяв 
множення  регіональних  конфліктів  за  непрямої  участі  великих 
держав унаслідок відмови рахуватися з геополітичними інтере-
сами одна одної. При цьому російський керманич підкреслив, що 
до групи ризику варто передусім віднести нестабільні країни, що 
розміщуються на стику геополітичних інтересів основних цент-
рів міжнародного впливу. Таким чином, судячи з риторики росій-
ського  президента,  такий  меседж,  по  суті,  анонсував  початок 
нової холодної війни між РФ і Заходом [217]. 
Росія  у  свої  агресивній  геостратегії  користується  передусім 
аморфністю Заходу та ЄС зокрема, який дедалі частіше зіштов-
хується із внутрішньополітичними та внутрішньоекономічними 
проблемами,  що  зумовлені  надмірною  бюрократизацією  най-
більш вдалого інтеграційного проекту в історії людства. Геополі-
тична  втома  від  України,  наростання  популізму  та 
євроскептицизму,  помножені  на  Brexit,  можуть  накластися  на 
зміну внутрішнього становища у низці ключових країн ЄС, таких 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
76 
як  Німеччина  та  Франція,  де  вплив  на  політику  ультраправих  
популістських сил усе ще залишається значним. Прикладом того 
є політсила "Альтернатива для Німеччини", що пройшла до бун-
дестагу  внаслідок  виборів  у  вересні  2017 р.  Популістські  євро-
пейські сили, як відомо, користуються активною підтримкою (у 
т. ч. і фінансовою) Росії. Зважаючи на це, за умов, що склалися, 
Україна  може  опинитися  у  вкрай  невигідному  геополітичному 
становищі. За умов ослаблення глобального впливу США за пе-
ріод правління Б. Обами, Росія користується ситуацією для зміц-
нення свого впливу на пострадянському просторі, зокрема через 
посилення в ньому свого геополітичного впливу. Також із прихо-
дом до влади у США республіканця Д. Трампа, який висловлю-
вався за порозуміння з Москвою, ситуація в майбутньому може 
скластися цілком позитивно для Росії.  
Окремі західні політологи обстоюють позицію щодо відмови 
Заходу від "вестернізації" України, яка має набути роль нейтра-
льного буфера між НАТО та Росією. Саме в цьому полягає нібито 
вихід  із  геополітичного  тупика  України,  так  і  геополітичного 
"клінчу" Росії та Заходу. Таким чином, США мають вилучити з 
порядку денного розширення НАТО за рахунок України та Грузії. 
Навіть такі американські експерти як екс-держсекретар Сполуче-
них Штатів Г. Кіссінджер розцінює події в Україні 2014 р. як дер-
жавний переворот, а анексію Криму Росією як реакцію на нього 
в контексті того, що більшість населення Криму є російським, а 
також через занепокоєність щодо майбутнього Чорноморського 
флоту [162]. На неофіційному рівні між представниками Росії та 
США обговорювався план-стратегія примирення України з Ро-
сією. Останній полягає в тому, що Росія має гарантувати безпеку 
на сході України в обмін на те, що Вашингтон не буде надто ак-
тивно втручатися у кримське питання. У такій ситуації Крим пе-
рестане  бути  каменем  спотикання  у  російсько-американських 
відносинах, а США в перспективі можуть піти на зняття санкцій 
з Росії, уведених за її агресивну політику. Також передбачається, 
що США мають визнати сферу геостратегічних інтересів Росії на 
південно-західній  частині  колишнього  СРСР  –  від  Білорусі  і  
України, через Грузію до Казахстану [250]. З огляду на це, існує 
міжнародна позиція, що виходом із зазначеної ситуації могла би 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
77 
стати  так  звана  фінляндизація  України,  яка  унеможливлює  її 
вступ до НАТО, проте такий механізм не влаштовує передусім 
Україну  в  умовах  безпекової  кризи  світового  порядку.  Таким  
чином, надто мінливі політичні обставини у США та ЄС можуть 
звузити  поле  для  маневру  українському  керівництву,  яке  буде 
змушене піти на поступки Росії у Мінських переговорах щодо  
ситуації на сході України.  
Саме  через  перманенту  підтримку  в  Україні  конфлікту  на 
сході РФ намагається натиснути на ЄС та США з метою збере-
ження сфери впливу на євразійському просторі. Проте, як відомо, 
Україна для В. Путіна є лише одним із полігонів протистояння із 
США поряд з іншими країнами пострадянського простору, а також 
такими об'єктами геополітики як Сирія чи Іран. У цій ситуації пе-
ремога у протистоянні за Україну буде розцінена російським кері-
вництвом  як  чергова  поразка  Сполучених  Штатів.  На  цьому  тлі 
США  намагаються  взяти  реванш  шляхом  зміцнення  України  як 
ключової держави Чорноморського регіону [20]. Разом із тим, на 
тлі посилення Ісламської держави (ІДІЛ), серії терактів у Франції 
та російського втручання в Сирії українське питання ніби відхо-
дить на другий план. Хоча Україна і спирається на економічну та 
політичну підтримку Заходу на тлі тиску з боку Росії, український 
уряд не може бути до кінця впевненим, що така підтримка буде 
тривати  постійно  з  огляду  на  регулярні  політичні  та  суспільні 
трансформації в Євроатлантичному регіоні.   
Водночас існує навіть гіпотеза, що Росія була зацікавлена в ес-
калації української ситуації, намагаючись таким чином перероз-
поділити  сфери  впливу  з  Німеччиною.  Відповідно  до 
припущення – РФ розраховувала на економічний контроль над 
південними та східними областями України, а Німеччина завдяки 
формальному зближенню Києва з ЄС мала б отримати доступ до 
центру та заходу, зміцнивши таким чином свої позиції в Східній 
Європі та ЄС загалом. Утім США, як світовий гегемон, не заціка-
влені у перерозподілі світового балансу сил не на їхню користь і 
виступили проти створення будь-якого континентального блоку 
Росії з Німеччиною. Наслідком стало те, що Вашингтон фактично 
схилив  Німеччину  на  свій  бік,  обіцяючи  сприяти  підвищенню  
рівня  енергонезалежності  ЄС  через  диверсифікації  постачання 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
78 
енергоносіїв. Імовірно, що саме завдяки таким діям В. Путін опи-
нився у геополітичному цугцванзі, не маючи при цьому серйоз-
них союзників [578, с. 228].   
Окрім перманентних сутичок українських військ із сепаратис-
тами за російської підтримки, Москва паралельно здійснює постій-
ний  економічний  тиск  на  Україну,  що  зокрема  виявляється  в 
періодичному відімкненні постачання природного газу, а також то-
рговельній війні, що виникла внаслідок введення Росією торговель-
ного ембарго на українські товари та заборони транзиту українських 
товарів  до  центральноазіатських  країн  територією  РФ  [457].  Зок-
рема,  упродовж  жовтня-листопада  2013 р.  Росією  було  запрова-
джено  жорсткіший  режим  дотримання  митного  транзиту  щодо 
українських товарів, які ввозяться на територію МС, а також забо-
рону постачання окремих товарів з України до Росії [24, с. 370].  
Важливим  геостратегічним  завданням  для  Росії  є  недопу-
щення  інтеграції  України  до  єдиної  енергетичної  системи  Єв-
ропи,  оскільки  українська  газо-транспортна  система  (ГТС)  є 
ключовою  складовою  європейської  енергетичної  мережі.  З 
огляду на це, для Росії важливим є усунення України як голов-
ного транзитера енергоресурсів до Європи. Незважаючи на диве-
рсифікацію  енергопостачання  шляхом  будівництва  нових 
енергетичних магістралей, ГТС України все ще залишається по-
тужною транзитною геоекономічною ланкою експорту енергоно-
сіїв  до  Європи.  Ураховуючи  це,  надважливим  стратегічним 
завданням для Росії було встановлення контролю над українсь-
кою ГТС та підземними сховищами газу  (ПСГ) про що свідчили 
тривалі дискусії щодо придбання Росією української енерготран-
спортної мережі в обмін на дешевий газ [253].  
У 2004 р. РФ, мотивуючи відмовою дотувати українську еко-
номіку, підняла ціни на газ для Києва до рівня ринкових, або в 
чотири рази (із 50 до 200 дол за 1 тис. м3), однак головною при-
чиною такого кроку було все ж проголошення західного зовніш-
ньополітичного вектора Україною як пріоритетного [253]. У 2006 
р. та у 2009 р. "Газпром" повністю припиняв постачання газу до 
України та його транзит у Європу головно через неузгодженість 
ціни блакитного палива для Києва. Лише гарантії у 2010 р. стосо-
вно  продовження  перебування  російського  Чорноморського 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
79 
флоту в Криму до 2042 р. сприяли певному зниженню ціни газ 
для України на 30 % та певною мірою розрядили ситуацію у сенсі 
його  транзиту  до  ЄС.  Зрештою,  третє  масштабне  відімкнення 
природного газу до України відбулося у 2014 р. на тлі розгор-
тання  "гібридної  війни".  Спровокована  РФ  енергетична  криза 
була передовсім необхідна їй у ролі шантажу Європи та демонс-
трації ненадійності України як транзитера, що покликано спри-
яти  підтримці  реалізації  альтернативних  проектів  постачання 
енергоносіїв до ЄС [508, с. 3–4]. До того ж тривала інформаційно-
пропагандистська  війна  РФ,  спрямована  на  формування  образу  
України як ненадійного транзитера, що створює ризики безперебій-
ному постачанню енергоресурсів та держави, яка несанкціоновано 
може  відбирати  газ,  призначений  для  європейського  споживача 
[215].  Саме  звідси  беруть  свої  витоки  прагнення  Росії  запустити 
проекти постачання енергоресурсів до Європи в обхід України, що 
може створити прецеденти з маніпуляцією обсягів постачань окре-
мим європейським країнам задля посилення на них геоекономічного 
та геополітичного тиску. Однак подібна орієнтація на власну енер-
гетичну могутність виявилася досить небезпечною та ілюзорною у 
зв'язку зі світовою кон'юнктурою цін на енергоносії [52].  
Варто додати, що криза на сході України, спровокована РФ, як 
й  у  випадку  із  Грузією та  Сирією,  не  виключає  енергетичного 
контексту, ураховуючи транзитний потенціал держави. У цій ба-
гаторівневій стратегії Росії простежується захист інтересів росій-
ських  енергетичних  монополій  ("Газпрому"  та  "Роснафти")  з 
метою збереження їхньої присутності на європейському енерге-
тичному ринку. З розрахунку Кремля, нестабільність в Україні 
разом із "ненадійністю української ГТС", спрямована на те, щоби 
примусити ЄС прискорити втілення енергетичних проектів в об-
хід  її  території,  зокрема  "Південного  потоку".  Крім  того,  саме 
Слов'янськ став однією із перших гарячих точок сходу України, 
де зосереджені значні запаси сланцевого газу, що в перспективі 
реалізації "Юзівського проекту" могли б стати ключовим факто-
ром у позбавленні масштабного енергетичного впливу російсь-
кого монополіста в особі "Газпрому" [237].  
Посилення керованого конфлікту в Україні, окрім прагнення 
зіштовхнути  Київ  із  європейського  курсу  також  містить  у  собі 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
80 
сенс внесення деструктиву у вугільну промисловість, інфрастру-
ктура якої фактично паралізована, також при цьому існує ймові-
рність виведення із ладу окремих магістральних газопроводів, які 
проходять  українською  територією  та  забезпечують  постачання 
енергоносіїв до ЄС. Одним із завдань РФ, як відомо, є підштовху-
вання  до  енергетичного  розколу  Євросоюзу  шляхом  протистав-
лення інтересів його членів за формулою "підтримки/непідтримки" 
України у врегулюванні енергетичного спору з Москвою. Енергети-
чний фактор деструктиву відносин усередині ЄС тривалий час не 
сприяв  створенню  енергетичного  союзу,  ініційованого  тодішнім 
польським  прем'єром  Д. Туском. Варто додати, що РФ останнім 
часом нарощувала військову присутність в енергетично значимих 
для неї регіонах, таких як ЦА, Каспійський басейн, Арктика та 
Далекий Схід [467].  
РФ весь час була зацікавлена у збільшенні енергетичної зале-
жності країн  ЄС від російських енергоресурсів, а також усуненні 
з енергетичного ринку Україну як провідного транзитера енерго-
носії на європейському напрямку. Водночас РФ будь-що намага-
ється  не  допустити  збільшення  постачання  газу  до  України  з 
Європи у реверсному режимі за дещо зниженими цінами, про що 
свідчить постійне намагання знизити обсяги постачання газу до 
низки європейських країн. Тим самим Київ кілька років поспіль 
домагався  створення  консорціуму  щодо  спільного  російсько- 
європейського  управління  українською  ГТС  [308,  с. 87–88]. 
У 2016 р. транзит енергоресурсів територією України знизився. 
Водночас запуск газопаропроводу "Північний потік-2", який до 
того ж лобіює Німеччина, є енергетичною загрозою як для Укра-
їни – держави-транзитера російського блакитного палива, так і 
споживача, яким є Євросоюз. РФ намагається протиснути як про-
ект  інфраструктурного  розширення  пропускної  спроможності 
"Північного потоку", так і проект побудови "Південного потоку", 
ураховуючи  те,  що  територією  України  до  ЄС  транзитується 
майже 70 % всього російського газу [165].  
Саме через вищезазначений механізм реалізації згаданих про-
ектів  Росія  намагається  позбавити  Україну  статусу  потужного 
транзитера своїх енергоресурсів до Європи. Загалом же, за сло-
вами  очільника  "Газпрому"  О. Міллера,  Росія  має  плани  після 
2019 р.  повністю  припинити  транзит  газу  територією  України. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
81 
Таким чином, створивши конфлікт на Донбасі, Росія, окрім праг-
нення закрити Україні шлях до євроатлантичних структур, нама-
гається паралельно протиснути проект "Північний потік-2".  
Реалізація "Північного потоку", разом із "Турецьким потоком" 
фактично позбавить Україну статусу транзитера російського газу 
до Європи. Адже потужність з уведенням двох ліній "Північного 
потоку-2", запланованим на 2019 р., збільшить його пропускну рі-
чну спроможність із 55 млрд м3 до 110 млрд м3. При цьому логіч-
ним  є  те,  що  вісім  членів  ЄС  (країни  ЦСЄ)  виступили  проти 
розширення  "Північного  потоку",  оскільки,  на  їхню  думку, 
останнє несе геополітичну загрозу та справить потужний вплив на 
розвиток газового ринку та схему газового транзиту в регіоні [37].  
Починаючи із 2014 р., Україна вдалася до реверсної закупівлі 
газу з Європи, чим різко знизила енергетичну залежність від ро-
сійського  "Газпрому"  в  умовах  "гібридного  конфлікту"  "Газп-
рому" й українського "Нафтогазу". Таким чином, Україна зробила 
ставку на постачання газу з ЄС, завдяки чому скоротила імпорт 
газу з Росії в чотири рази. Так, частка постачань газу з Європи до 
України зросла останнім часом до понад 60 % або до понад 9 млрд 
м3, тоді як обсяг російського газу становив у середньому 6 млрд м3. 
Віднині Україна взагалі не закуповує в Росії газ, тому РФ втратила 
такий важливий важіль тиску на Україну як енергетичний, унаслі-
док диверсифікації постачання природного газу з Європи. Додамо 
також, що цінова кон'юнктура на європейському ринку енергоре-
сурсів  сприяла  встановленню  прийнятної  вартості  для  України 
в останні три роки. За офіційними даними з кінця 2014 р. по бере-
зень 2016 р. спотові ціни на газ у ЄС знизилися більш ніж удвічі 
– із 300 дол до 135–165 дол за 1 тис. м3 [46]. 
По завершенню Другої світової війни в європейській історії 
відсутні  випадки  насильницького  відторгнення  територій  суве-
ренних держав. Прецедент до корекції геополітичної парадигми 
РФ постав у контексті захисту співвітчизників за кордоном (як на 
пострадянському просторі, так і за його межами), кількість яких 
становить близько 30 млн осіб, які й формують основу "русского 
мира" (рос.) [238]. Утім, така геополітична парадигма не відпові-
дає поведінці великої держави у ХХІ ст. Про ірраціональність дій 
Кремля зазначає у одному зі своїх інтерв'ю згадана Л. Шевцова, 
доводячи тим самим суперечливість дій Росії на євразійському 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
82 
просторі, що нібито стали контраргументом на загрозу її інтере-
сам у цьому регіоні. Як приклад експерт звертається до оновленої 
зовнішньополітичної доктрини РФ, де, зокрема, йдеться про за-
вершення епохи Заходу, а тому вся стратегія протистояння з ним 
за логікою не має жодного сенсу. Разом з тим, РФ має тісні рин-
кові стосунки із західним світом, зокрема ЄС у сенсі економічних 
гарантій  існування  російського  енергетичного  класу,  який  до 
того ж тримає всі свої заощадження в західних банках та є одними 
із найбагатших груп туманного Альбіону [313].  
Зважаючи  на  ситуацію,  що  склалася  на  міжнародній  арені,  
Україні необхідно прискорювати політичні й економічні реформи, 
оптимізувати боротьбу з корупцією, а також надалі модернізову-
вати армію відповідно до стандартів НАТО. Водночас Україні ва-
рто намагатися зміцнювати свою військову співпрацю з Польщею, 
країнами  Балтії,  Молдовою,  Румунією  Туреччиною  та  Грузією  з 
метою геополітичного посилення так званої Балто-Чорноморської 
дуги або блоку Міжмор'я. Зазначені країни могли би об'єднати свої 
економічні та військові потенціали в разі подальшого наростання 
суперечностей між країнами ЄС і НАТО, а також за умов нарос-
тання експансіонізму з боку Російської Федерації. Одним із пунк-
тів  на  шляху  до  такого  альянсу  може  бути  також  зближення 
України з Білоруссю, яка також періодично прагне звільнитися від 
надмірної опіки "старшого брата". Отже, Україні необхідно розви-
вати  багатосторонню  співпрацю  із  країнами  ЦСЄ,  які  можуть 
стати потенційними об'єктами російської агресії [560]. 
За несприятливих геополітичних умов Росія намагатиметься й 
надалі повернути геополітичний вплив над Україною через зміну 
її прозахідного керівництва або ж хоча би домогтися від Києва 
нейтралітету. Захід усе ж зацікавлений у збереженні Україною 
проєвропейського зовнішньополітичного курсу, європеїзації та її 
вестернізації з тим, щоби забезпечити формування так званої віт-
рини – наочного прикладу альтернативи розвитку країн постра-
дянського  простору.  Зокрема  в  ЄС  та  США  розуміють,  що 
підтримка змін в Україні у підсумку має сприяти процесам тран-
сформації політичного й економічного укладу самої Росії. Укра-
їна таким чином бачиться Заходом в ролі  противаги авторитарній 
Росії як спадкоємиці СРСР та можливого центру нових інтегра-
ційних  процесів  на  пострадянському  просторі.  У  цьому  сенсі 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
83 
власний алгоритм трансформації України в ліберальну демокра-
тію  західного  штибу  запропонував  відомий  американський  фі-
нансист Дж. Сорос, який обстоює своєрідний план Маршала для 
України у вигляді надання не менш як 50 млрд дол фінансової 
допомоги упродовж десяти років. Важливим кроком у цьому на-
прямі є прийняття Сенатом США законопроекту "Акт в підтри-
мку свободи в Україні" (Ukraine Freedom Support Act) від 11 грудня 
2014 р., який передбачав надання Україні фінансової допомоги, 
зокрема й на військові потреби в розмірі 350 млн дол [565]. Також 
наприкінці 2014 р. було прийнято "Резолюцію 758" – документ, 
який встановлює механізм забезпечення всебічної підтримки Ук-
раїни на знак противаги російській агресії. Цього ж року Київ ві-
дмовився від подальшого збереження статусу нейтралітету.  
Варто зауважити, що більшість західних експертів схиляється 
до думки, що, намагаючись силовим шляхом утримати Україну у 
сфері свого геополітичного впливу через окупацію частини її те-
риторії, Росія остаточно втратила Україну, яка дедалі більше буде 
зближуватися з євроатлантичними інституціями. До того ж США 
на 2018 р. запланували чергове виділення фінансів України (бли-
зько 350 млн дол) на зміцнення безпеки та підтримку українсь-
кого  оборонного  сектора.  Допускається  також  і  надання  Україні 
летального оборонного озброєння в разі загострення ситуації в 
південно-східних окупованих територіях чи можливого наступу 
Росії з метою захоплення інших українських територій та розши-
рення зони конфлікту. Тож Україна становить виняткову геополі-
тичну цінність як для Росії, так і для Заходу водночас.  
Таким чином, Україна стала плацдармом геополітичного зітк-
нення євроатлантичної і євразійської безпекової та інтеграційної 
парадигми.  Із  загострення  протистояння  між  провідними 
центрами  сили  Україна  дедалі  більше  стає  вагомим  фактором 
зміни світового порядку. Зближення України з Євросоюзом, що 
стало надактуальним з укладанням між ними угоди про асоціа-
цію, є абсолютно неприйнятним для Росії, оскільки остання реа-
лізує власний інтеграційний проект – Євразійський економічний 
союз, у якому одне із ключових місць відводиться саме Україні. 
З огляду на це надання Україні асоційованого членства фактично 
позбавляє Росію важелів залучення Києва до ЄАЕС. Росія ціною 
значних  економічних  втрат  намагається  утримати  Україну 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
84 
у сфері  власних  стратегічних  інтересів,  незважаючи  на  мініма-
льні шанси на перемогу в цьому змаганні із колективним Захо-
дом. Особливої ваги питання збереження геополітичного впливу 
РФ над Україною набуло після подій 2014 р., відомих як Револю-
ція гідності. Перегляд і зміна кордонів суверенної держави шля-
хом  анексії  Кримського  п-ва  та  подальшого  розпалювання 
"гібридного  конфлікту"  в  південно-східних  регіонах  України 
стали справжнім викликом, який Росія кинула Заходу та всьому 
світу. Події в Україні стали серйозним викликом для В. Путіна й 
ударом по його геополітичних/імперських амбіціях щодо відтво-
рення інтеграційної організації на пострадянському просторі під 
протекторатом Росії. Саме тому Помаранчева революція та Рево-
люція  гідності  в  Україні  розцінюється  Москвою  не  інакше  як 
факт завдання максимального геополітичного збитку Росії на по-
страдянському просторі. Тут варто говорити про наростання в Ро-
сійської держави "фантомних болів" унаслідок "ампутації" імперії. 
Реалізація геостратегії Росії враховує також радикальні внутріш-
ньополітичні зміни в Україні, які сприяють прискореній євроатла-
нтичній  інтеграції  держави.  Остаточна  переорієнтація  Україною 
свого зовнішньополітичного вектора в бік євроатлантичних струк-
тур означає для Кремля значне послаблення південно-західного ге-
ополітичного  флангу  Росії.  Зважаючи  на  це,  для  російської 
геостратегії утримання в полі свого впливу України є надважли-
вим завданням. Можна спрогнозувати, що проектування впливу 
на Україну визначатиме майбутнє не лише євразійського прос-
тору але й багато в чому світового порядку загалом.  
 
 
1.3. Відносини ЄС – Україна  
в контексті розвитку формату  
"Східного партнерства" та Угоди про асоціацію 
 
 
Відкриття переговорів щодо початку зближення Української 
держави  з  єдиною  європейською  спільнотою,  уособленою  ЄС,  
розпочалося у квітні 1992 р. Результатом перемовин стала перша 
рамкова угода між ЄС та Україною, а саме, Угода про партнерство 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
85 
та  співробітництво  (УПС),  яка  була  підписана  14  червня  1994  р. 
й набула чинності 1 березня 1998 р. Україна була віднесена до 
категорії "нових незалежних держав" (ННД, NIS), на відміну від 
держав Центральної та Східної Європи, яким були запропоновані 
так  звані  європейські  угоди,  що  відкривають  шлях  до  набуття 
членства в ЄС за масштабної фінансової допомоги в межах про-
грами PHARE, тоді як NIS були доступні тільки РСА (Partnership 
and Cooperation Agreement) під конкретну програму фінансової 
допомоги: TACIS [387]. Обрана модель розвитку відносин ЄС – 
Україна визначила подальший розвиток політики ЄС щодо Укра-
їни, суттєвим чином зберігаючи стратегічне бачення України як 
держави між Сходом і Заходом.  
Події 2004 р. значно прискорили повільний розвиток швидким 
запуском  Європейської  політики сусідства (ЄПС) та прийняття 
першого документа, що передбачив процес підписання/ратифіка-
ції угоди про асоціацію (AA), яка мала стати новою основою для 
майбутніх відносин між ЄС і Україною. Як справедливо зауважу-
ють  європейські  фахівці  із  зазначеної  проблематики,  зокрема 
М. Maрсо, "РСА відображають певний момент і атмосферу в неда-
вній історії і саме поняття РСА тісно пов'язане із феноменом зник-
нення СРСР" [511]. Таким чином, де-факто було проведено лінію 
умовного  геополітичного  розділу  між  країнами  Центральної  та 
Східної Європи, яким були запропоновані європейські угоди – "до-
рожні карти" до приєднання, у той час як ННД (за винятком країн 
Балтії) були запропоновані РСА, що не передбачають перспектив 
приєднання до інтегрованого простору Євросоюзу [557].  
Із глобального погляду, варто зробити кілька зауважень щодо 
угод України з ЄС. По-перше, Україна була розчарована статусом 
угод, де її прагнення не були визнані й мали інтерпретуватися як 
проміжний етап на шляху до більш амбітного двостороннього до-
говору.  По-друге,  Україна  була  занепокоєна  потенційно  актив-
ною  політикою  ЄС  щодо  розвитку  кооперації  з  РФ,  що  було 
виправданим, особливо з огляду на українське бажання стати ка-
ндидатом на вступ (на відміну від Росії) [557, c. 425]. До того ж 
тривалий період ратифікації угод проілюстрував потім громізд-
кість  інституційних  і  правових  механізмів  ЄС,  і  відсутність  
зацікавленості в розвитку відносин із потенційними кандидатами 
серед національних пріоритетів у низці європейських держав.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
86 
Формування загальної стратегії України як формат зміц-
нення відносин між ЄС і Україною. Загальна стратегія щодо 
України  була  прийнята  Європейською  радою  в  Гельсінкі  у 
1999 р. За оцінкою низки європейських експертів, у тому числі 
Дж. Фортьє, європейське покликання України було визнано край-
ньою мірою, Україна потенційно має право на перспективу стати 
кандидатом на вступ [587, 341]. Водночас держави-члени не дій-
шли консенсусу з питання важливості і місця України в ролі ак-
тора  зовнішньої  політики  Євросоюзу.  Сам  новий  документ 
посилає неоднозначні сигнали і демонструє відсутність конкрет-
них цілей і завдань [442].  
Таким чином, формат між Україною та ЄС можна охарактери-
зувати як крихкий, що, ймовірно, частково пояснює відсутність 
конкретної реалізації. Окрім поточної угоди про співпрацю, було 
сформовано кілька важливих стратегій та ініціатив ЄС: Європей-
ська  політика  сусідства  (ЄПС),  Східне  партнерство,  а  також 
(у меншій мірі) Чорноморська синергія. Усі ці інструменти взає-
мопов'язані із двосторонньою угодою, зокрема ЄПС будується на 
основі існуючих угод між ЄС і партнером: угоди про партнерство 
та співробітництво (УПС) або угоди про асоціацію (AA). Однак 
цей взаємозв'язок також прослідковується між самими цими до-
кументами. ЄПС, яка здійснює двосторонню політику між ЄС і 
кожною  країною-партнером  додатково  збагачує  регіональними 
і багатосторонніми  ініціативами  співпраці:  Східне  партнерство 
(запущене  у  Празі  у  травні  2009),  Союз  для  Середземномор'я 
(знову запущений у Парижі в липні 2008), а також Чорноморська 
синергія (запущена в Києві в лютому 2008) [611].  
Реалізація  ЄПС  в  Україні.  Результати  реалізації  ЄПС  в  
Україні далекі від того, що очікувалося, значний прогрес був до-
сягнутий у деяких конкретних сферах співпраці. Необхідно збе-
регти чотири основні проблеми на боці ЄС: неадекватні стимули, 
унілатеральність, відсутність контролю/контрольних показників, 
нечітка кінцева мета ЄПС. Стимули, запропоновані в Україні від-
повідно до Європейської політики сусідства та Східного партнер-
ства, склали суттєву проблему у відносинах між ЄС й Україною. 
Очевидна причина полягає в тому, що прагнення до вступу Укра-
їни завжди були небажані. Навіть формат Східного партнерства, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
87 
який уособлював нову надію на перспективи членства України, 
виявився позбавлений перспективи руху до можливого вступу. 
Економічний стимул інтеграції із внутрішнім ринком ЄС, імові-
рно, бачився найбільш сильним, оскільки ЄС є основним еконо-
мічним  партнером  України.  Перспектива  безвізового  режиму 
також могла бути значним стимулом, але обидва треки не дотя-
гують  до  українських  очікувань.  Як  справедливо  підкреслив 
К. Волчук: "Прагнення до зони вільної торгівлі в короткотермі-
новій перспективі, а також залучення до єдиного ринку ЄС у до-
вготерміновій  перспективі,  як  видно,  не  зможе  похитнути 
українську еліту і суспільство таким же чином, як процес вступу 
Східно-Центральної Європи і тим самим подолати внутрішні ба-
р'єри на шляху реформ" [611]. Експерт узагальнив це так: відсут-
ність перспективи приєднання; невідповідність довготермінових 
стимулів  і  короткотермінових  прибутків;  співвідношення  ви-
трати-вигоди від цих стимулів [611].  
Ще однією проблемою є унілатеральний підхід ЄС у побудові 
та розвитку партнерства із фокусом на європейських інституціях. 
Додатковим  пробілом  у  практичному  вимірі  виявилася  відсут-
ність належного контролю  та контрольних показників. План дій, 
ініційований у межах Європейської політики сусідства, передба-
чав кілька вимог, але містив невизначені цілі та пріоритети, що 
сприяло  невизначеності  бачення  українського  майбутнього  з 
обох  сторін.  Водночас  деякі  фахівці  сприймають  кінцеву  мету 
ЄПС  як  формування  буферної  зони  безпеки  або  "кола  друзів" 
[377, 428]. Україна мала високі очікування щодо ЄПС і СП, але 
розчарування стало фактом в обох випадках, оскільки жодна із 
цих політик не спричинили вагомого реального ефекту.  
Деякі практичні позитиви виявилися в межах руху до угоди 
про асоціацію. Для того, щоб почати переговори щодо DCFTA, 
Україні було надано статус "ринкової економіки" у 2005 р., після 
вступу в СОТ у 2008 р. Україна стала найбільшим бенефіціаром 
ENPI  (європейський  сусідський  і  партнерський  інструмент 
"European  Neighbourhood  and  Partnership  Instrument")  і  також 
отримує користь від нової програми Комплексної інституційної 
побудови (CIB) [432, 576]. Окрім того, Україна має найдовший 
досвід співпраці з ЄС у галузі FSJ (формування простору свободи, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
88 
безпеки та справедливості). Багато було також узгоджено у сфері 
перспектив безвізового режиму (спрощення візового режиму, ре-
адмісія,  План  дій  щодо  лібералізації  візового  режиму), у  сфері 
енергетики (поправки до законодавства про ринок газу з метою 
набуття членства Європейського енергетичного співтовариства), 
а також у сфері технічної допомоги, де Україна запропонувала 
введення до дії таких інструментів як TAIEX (Технічна допомога 
та обмін інформацією) та Twinning (програма технічної допомоги 
в розробці сучасних й ефективних адміністрацій), що раніше ви-
користовували тільки у процесах  приєднання країни до ЄС [576].  
Проект "Східне партнерство" ЄС у контексті міжнародної 
стратегічної  взаємодії.  Концепція  "Східного  партнерства"  та 
його  результати  за  останні  кілька  років  зазнали  серйозної  кри-
тики як з боку експертної спільноти, так i представників європей-
ського політикуму. Попри амбітність загальних цілей, ініціативі 
"Східного партнерства" не вистачає розумного підходу щодо осо-
бливостей історії, політики та соціально-економічних умов роз-
витку держав, щодо яких вона спрямована. Спроби усунути цей 
недолік,  здійснені  у  2010–2011 рр. шляхом  уведення  принципу 
посилення партнерства в існуючому форматі Європейської полі-
тики сусідства, базувалися на стартовому припущенні, що ЄС має 
прагнути зміцнення партнерських відносин і більшим чином сти-
мулювати тільки ті країни, що демонструють прогрес у демокра-
тичному  реформуванні.  Після  зустрічі  на  вищому  рівні  у 
Вільнюсі та розвитку подій в Україні, ефективність та перспек-
тиви  "Східного  партнерства"  в  існуючому  форматі  поставлено 
під серйозний сумнів. Значною мірою проблема полягає у фор-
муванні єдиного соціального простору безпеки.  
Дослідження проблематики в зазначеному контексті розвива-
лися за двома основними напрямами. Перший був зосереджений 
на нормативному підході, що акцентував на створенні спільноти 
безпеки серед колишніх ворогів [355]. Другий був зосереджений 
на технологічному вимірі безпеки, що поступово встановлюється 
за  рахунок  розвитку  військового  інструментарію  [475].  Ці  під-
ходи порушують важливі питання, що стосуються безпеки ЄС та 
акторів на його кордонах, але дуже поверхнево торкаються про-
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
89 
цесів, за допомогою яких формуються домовленості щодо фор-
мату  забезпечення  безпеки  та  підтримки  таких  домовленостей. 
Значною мірою йдеться про формування складної системи впли-
вів та відповідальності в межах класичної символічної боротьби 
за владу, що пояснює природу європейської безпеки на прикладі 
ініціативи  "Східного  партнерства".  Теоретично  зазначене  ба-
чення проблеми корелює з концепцією Бурдьє щодо розвитку со-
ціальної сфери і символічної влади, й активується для того, щоб 
внести зміни до ієрархії влади в політичній системі, яка перефо-
рмовується  між  різними  суб'єктами  в  їхньому  прагненні  бути 
сприйнятими як легітимні агенти у процесі формування нового 
соціального порядку [329].  
Особливий інтерес у зазначеному контексті становить бачення 
науковою спільнотою процесу десек'юритизації. Згідно з копен-
гагенською школою, він означає врегулювання проблеми як по-
літичної,  а  не  екзистенціальної  загрози  [355].  Проте  у 
практичному вимірі європейська інтеграція зробила його і сут-
тєво деполітизованим, шляхом надання пріоритету застосуванню 
функціональних і технологічних підходів [604].  
З моменту заснування "Східне партнерство" (СП) значно про-
сунулося у справі обміну досвідом і передовими практиками. Іні-
ціатива  стала  поштовхом  до  розвитку  нових  платформ  для 
діалогу на рівні урядів й експертів (тематичні платформи), а та-
кож у сферах парламентської і представницької демократії, регі-
ональних і місцевих органів влади країн "Східного партнерства". 
У Спільній декларації саміту "Східного партнерства" у Варшаві, 
який відбувся у вересні 2011 р., підкреслюється вже стратегічне 
значення Партнерства як способу розширення та зміцнення від-
носин між ЄС і країнами-партнерами, що прискорюватиме їхню 
політичну асоціацію, економічну інтеграцію і процеси внутріш-
ньої модернізації [370].  
Загальний формат СП передбачає:  
⴬ перспективу  укладання  нового  покоління  угод  про  
асоціацію; 
⴬ інтеграцію в економіку ЄС і дію поглиблених угод про  
вільну торгівлю; 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
90 
⴬ поступову лібералізацію візового режиму, що супроводжу-
ється заходами щодо боротьби з нелегальною імміграцією; 
⴬ розширення угоди про енергетичну безпеку; 
⴬ збільшення фінансової допомоги; 
⴬ тіснішу  співпрацю  з  питань  охорони  довкілля  та  зміни 
клімату; 
⴬ збільшення міжнародних контактів й активну участь гро-
мадянського суспільства. 
"Східне  партнерство"  засновано  на  прихильності  принципам 
міжнародного права і фундаментальним цінностям (зокрема тим, 
що закріплені в конвенціях Ради Європи): демократія і верховенс-
тво закону; повага прав людини й основних свобод; вільна ринкова 
економіка  зі  стійким  розвитком.  Практичний  формат  реалізації 
партнерства охоплює два ключових треки: двосторонній і багатос-
торонній. Двосторонній трек створений для зближення відносин 
між ЄС і кожною із країн-партнерів. Він передбачає: 
⴬ модернізацію  договірних  відносин  у  напрямі  угод  про 
асоціацію;  
⴬ перспективи  переговорів  про  поглиблену  і  всеосяжну 
зону вільної торгівлі, прогресивної лібералізації візового ре-
жиму в умовах безпечного середовища; 
⴬ тіснішу співпрацю з метою підвищення енергетичної без-
пеки партнерів і ЄС;  
⴬ підтримку економічної і соціальної політики, спрямова-
ної на скорочення відмінностей усередині кожної із країн-пар-
тнерів і між країнами.  
З  метою  підвищення  потенціалу  кожного  з  партнерів  щодо 
проведення  необхідних  реформ  нині  готують  комплексні  про-
грами інституційної розбудови. Багатосторонній трек надає нову 
основу для співпраці й обміну досвідом. Чотири тематичні плат-
форми "Східного партнерства" під  головуванням Європейської 
комісії  забезпечують  проведення  цілеспрямованих  сесій  і  слу-
жать для проведення відкритих і вільних дискусій.  
Визначено чотири пріоритетні сфери співпраці, серед яких: 
⴬ Демократія, належне врядування та стабільність. 
⴬ Економічна інтеграція і зближення з політикою ЄС. 
⴬ Довкілля, зміна клімату й енергетична безпека.  
⴬ Контакти між людьми. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
91 
Важливим  механізмом  "Східного  партнерства"  є  флагманські 
ініціативи, які є самостійними програмами, спрямованими на підт-
римку цілей СП і досягнення відчутних результатів у таких сферах:  
⴬ Галузеві реформи за допомогою бюджетних програм під-
тримки ЄС, доповнених інфраструктурними проектами Інвес-
тиційного фонду сусідства.  
⴬ Інноваційний підхід до диференціації (принцип "більше 
за більше"). 
⴬ Розвиток інститутів, які беруть участь у виконанні угод з 
ЄС у процесі зближення, за допомогою різних програм ЄС. 
⴬ Збільшення підтримки громадянського суспільства з боку ЄС. 
⴬ Зміцнення регіональної співпраці за допомогою програм 
і флагманських ініціатив [500].  
Аналізуючи "Східне партнерство" з погляду безпеки у прик-
ладному аспекті, експерти логічно розміщують політику ЄС у ме-
жах  ширшої  логіки  забезпечення  регіональної  безпеки, 
насамперед  Європейської  політики  сусідства.  Прагнучи,  таким 
чином, розкрити можливості європейського проекту в контексті 
посилення взаємодії ЄС із його східними сусідами, трактуючи 
міжнародну  безпеку  як  процес  будівництва  ідентичності,  де 
центр  сприймається  як  такий,  що  має  законну  стурбованість 
щодо ефективності "Східного партнерства". З метою посилення 
диференціації політики Брюсселя щодо зовнішніх партнерів, СП 
стало окремим форматом політики для східних сусідів, позити-
вом якого є те, що їхня європейська ідентичність була визнана, а 
також деякі з європейських устремлінь на майбутнє.   
З іншого боку, східна політика Євросоюзу є складовою части-
ною регіонального середовища безпеки в Європі, а це означає, що 
позиціювання ЄС і сусідніх із ним країн у регіональних і глоба-
льних структурах влади часто мають вирішальне значення розу-
міння процесу [562]. Крім того, концептуальна неоднозначність 
ЄПС та "Східного партнерства" полягає насамперед у відсутності 
бачення  структурування  загальноєвропейського  простору.  
Можна  погодитися,  що  ця  неоднозначність  також  присутня 
у процесі розширення ЄС, оскільки незрозуміло, що інтенційно 
рухає ЄС, щоб його збільшити: бажання об'єднати європейські 
народи, будівництво насамперед економічного блоку, сприяння 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
92 
забезпеченню безпеки за допомогою політичної перебудови пе-
риферії, або через економічний розвиток цих регіонів? Логічним 
також залишається питання щодо легітимності акторів-партнерів 
за відсутності перспективи членства. Вочевидь, що, не здійсню-
ючи  подальших  розширень,  ЄС  потребуватиме  проведення  ре-
форм у межах "Східного партнерства", починаючи з посилення  
його динаміки, залучення недержавних суб'єктів як зацікавлених 
сторін у процесі орієнтації на менш ієрархічний та державно-орі-
єнтований підхід, який виявився дуже актуальним саме в Україні. 
Іншим  важливим  концептуальним  елементом  побудови  но-
вого формату взаємодії є бачення моделі партнерства з держа-
вами,  які  не  є  членами  ЄС.  Аналіз  концепції  партнерства, 
прийнятої в межах "Східного партнерства", дає важливі підказки, 
щоб пояснити, чому воно залишається проблематичним інстру-
ментом для сприяння універсалістській точці зору безпеки [435]. 
У межах "Східного партнерства" залишаються недоліки ЄПС, що 
передбачають дестимулюючу форму партнерства, яка продовжує 
бути погано визначеною [501]. Це формулювання дозволяє при-
пустити, що основна проблема пов'язана саме з акцентом ЄС на 
бюрократичному управлінні, що за своєю суттю має аполітичну 
динаміку й часто із запізненням реагує на розвиток подій.  
За концептуалізації безпеки в Європі залежно від позицій кон-
кретних  акторів,  насамперед  провідних,  політика  ЄС  розпада-
ється на кілька складних дилемних викликів. Перший пов'язаний 
з інституційним і політичним обмеженням подальшого розши-
рення в контексті невизначеності щодо сенсу проекту європейсь-
кої  інтеграції  (особливо  за  ситуації  економічної  та  фінансової 
кризи і проблем із міграційною політикою). Другим викликом є 
характер європейського проекту щодо зон європейської перифе-
рії, що посилює асиметричний характер партнерських відносин. 
Третій виклик ґрунтується на інтерсуб'єктивному характерi без-
пекової політики ЄС, що означає: кожен агент, який приймає пра-
вила  системи  змінюється  сам  поза  iсторичних  та  об'єктивно 
реалістичних обставин розвитку. Орієнтуючись на  модель без-
пеки, в основі якої ідеальний тип демократії і економічного про-
гресу, ЄС не завжди визнає, що не існує абсолютно ідеального 
типу  демократичної  організації  соціуму,  що  є  безліч  досвіду  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
93 
мирного соціального прогресу, і що будь-який соціальний і полі-
тичний проект має бути історично інтерпольованим [386].  
Нарешті, ще один виклик має свою форму впливу, а саме те, 
що сам простір ЄС є простором конкуренції щодо унормування 
порядку загальноєвропейської безпеки між США із глобальним 
баченням світу і безпеки та Росії, що діє шляхом повернення пи-
тання про військову силу на порядок денний і прагне мобілізу-
вати  військовий  капiтал  як  форму  соціального  капіталу,  де 
основні  інвестиції  були  зроблені  Москвою  за  останнє  десяти-
ліття, і де ЄС усе ще залишається обмеженим актором. З іншого 
боку,  наполягаючи  на  деполітизованому  підході  регіональної 
безпеки, ЄС дедалі більше сприймається поза зв'язком із пробле-
мами  безпеки  своїх  партнерів/сусідів,  які,  як  і  раніше,  ґрунту-
ються  на  традиційному  ортодоксальному  баченнi  національної 
безпеки, у тому числі щодо суверенітету.  
Де-факто у Східній Європі і на Кавказі тривалий час практи-
чно  був  відсутній  ефективно  діючий  "європейський  фактор". 
Призначенням програми СП й стало конвертування ресурсу "па-
сивного" потенціалу привабливості ЄС у політичні й економічні 
результати та способом запропонувати пострадянським країнам 
таку модель відносин, де ЄС в обмін на допомогу отримував ри-
нки збуту і ресурси країн Східної Європи і Південного Кавказу. 
У ЄС уже був досвід регіональної політики, прикладами якого є 
"Середземноморський союз" і "Північний вимір", а на пострадя-
нському просторі програми "Східний вимір" і "Нове сусідство". 
Практика продемонструвала, що ЄС часто розривається між ба-
жанням виробити спільну загальну політику і розбіжностями ста-
ртових стратегічних переваг своїх держав-членів, кожен із яких 
намагається схилити ЄПС у напрямі своїх геополітичних інтере-
сів. Таким чином, якщо середземноморська компонента була обу-
мовлена активністю Франції та Іспанії, то "Східне партнерство", 
насамперед,  є  результатом  активності  країн  Вишеградської 
групи. Стратегічне значення Східноєвропейського напряму для 
країн Вишеградської групи є очевидним, але позиції всередині 
ЄС продовжують бути варіативними, у тому числі щодо обопіль-
ного залучення ЄС і Росії до співпраці у Східній Європі.  
Отже, будь-які проекти щодо Східноєвропейського простору 
є спробою трансформувати регіональні стратегічні амбіції окремих 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
94 
країн до загальноєвропейських зовнішньополітичних проектів. Од-
нак поки жоден із них не виправдав пов'язаних із їхньою практич-
ною  реалізацією  очікувань.  Однією  із  причин  неуспіху  слід 
визначити інституційну слабкість ЄС і відсутність ефективних про-
цедур ухвалення зовнішньополітичних рішень. Ускладненню парт-
нерства  сприяє  питання  про  можливість  створення  нової  основи 
загальної зовнішньої політики ЄС в умовах нових викликів безпеки, 
що позначиться як на зовнішньому периметрі взаємодії, так і всере-
дині самого Європейського Союзу. Ці фактори, ймовірно, у меншій 
мірі, але будуть впливати і на результативність ініціатив "Східного 
партнерства", що потребуватиме як оновлення стратегічного фор-
мату, так й удосконалення практичних програм взаємодії.  
Ураховуючи повільність розвитку співпраці між Україною та 
ЄС, "Східне партнерство" було кроком уперед принаймні у двох 
суттєвих аспектах: 
По-перше, Україні вигідне виокремлення із загального масиву 
ЄПС європейського компоненту – тієї групи країн, що належать 
до Ради Європи і потенційно можуть апелювати до 49 статті ДЄС 
щодо права подавати заявку на членство в організації. Упродовж 
тривалого часу Україна висловлювала незадоволення тим, що в 
межах ЄПС її розглядають "в одному кошику" із країнами Півні-
чної Африки та Близького Сходу. Тепер цю проблему розв'язано 
через виділення східноєвропейських країн в окрему групу. 
По-друге, у рамках зазначеної ініціативи має здійснюватися 
інтенсивний діалог щодо запровадження безвізового режиму на 
основі проведення оцінки та визначення практичних пріорите-
тів, що дозволить розраховувати на досягнення відчутного про-
гресу і запровадження безвізового режиму в середньостроковій 
перспективі. На першому етапі, як заявлено в комунікації, кра-
їни  –  члени  ЄС  готові  розглянути  скасування  консульського 
збору  за  оформленні  віз,  що,  за  розрахунками,  коштуватиме  
сукупному бюджету країн – членів ЄС близько 75 млн євро що-
річно (утім, поки що реалізація зазначеної можливості блоку-
ється впливовішими країнами-членами, так само як і надання 
конкретних "дорожніх карт" до безвізового режиму за західно-
балканським зразком).  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
95 
Ініціатива "Східне партнерство" вбирає в себе значну частину 
досягнень, напрацьованих у двосторонньому форматі між Украї-
ною та ЄС, зокрема Україна першою:  
⴬ розпочала переговори щодо укладання Угоди про асоціацію; 
⴬ уклала й увела в дію Угоду про спрощення оформлення віз; 
⴬ розпочала переговори щодо створення поглибленої зони 
вільної торгівлі з Європейським Союзом; 
⴬ розпочала візовий діалог, що має на меті скасування візо-
вого режиму для громадян України з боку ЄС; 
⴬ розпочала поглиблену співпрацю в енергетичній сфері – 
почалися переговори щодо приєднання України до Договору 
про Енергетичну співдружність.  
На думку старшого дослідника Інституту досліджень безпеки 
Європейського Союзу (Париж) Сабіни Фішер, важливість ініціа-
тиви "Східне партнерство" для східних сусідів зумовлена такими 
обставинами: 
⴬ ініціатива  "СП"  є  політичним  сигналом  солідарності  з 
боку ЄС, що відрізняється від попередніх, переважно техніч-
них документів ЄПС; 
⴬ пропонує заміну існуючих УПС на Угоди про асоціацію 
для всіх країн (за українським зразком); 
⴬ започатковує новий інструмент – "Поглиблену програму 
інституційного будівництва" на двосторонній основі; 
⴬ пропонує деталізовану процедуру започаткування погли-
бленої  зони  вільної  торгівлі  шляхом  створення  Сусідського 
економічного співтовариства; 
⴬ надає деталізовані підходи щодо поглиблення енергетич-
ної співпраці;  
⴬ регіональний/багатосторонній  вимір  є  значно  глибшим, 
ніж в існуючих документах ЄПС (передбачаються регулярні 
багатосторонні зустрічі на рівні від високих чиновників у різ-
них галузях  до глав держав); 
⴬ передбачає  більші  витрати  з  бюджету  ЄС  (додаткові 
350 млн євро на зміцнення державних інституцій, захист кор-
донів тощо). 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
96 
⴬ не розв'язує на зазначеному етапі фундаментального пи-
тання перспективи членства для східних сусідів, проте все ж є 
кроком уперед у політиці ЄС щодо цих країн; 
⴬ у  межах  "Східного  партнерства"  передбачається  відпо-
відна інституційна програма, що надасть можливість на дода-
ток до існуючих уже програм, таких як TWINNING і TAIEX, 
суттєво поліпшити інституційну спроможність країни інтегру-
ватися до ЄС [265].  
Вочевидь,  слід  відзначити  урізноманітнення  політик  і  прак-
тик, що їх застосовує Європейський Союз у своїх відносинах зі 
східними сусідами, включаючи Україну. У межах "Східного пар-
тнерства" запропоновано перелік інструментів, який певною мі-
рою відрізняє східноєвропейську політику ЄС, з одного боку, від 
його російської політики, з іншого боку – від середземноморської 
та близькосхідної. Євросоюз перебуває у фазі формування і вті-
лення  нового  типу  асоціативних  відносин,  які  будуть  де-факто 
сприяти інтеграції країн-партнерів без офіційного проголошення 
на даному етапі перспектив членства. Наразі очевидно, що й Ук-
раїна, і більшість інших країни регіону розглядають цю політику 
радше як додатковий інструмент, що створює деякі нові можли-
вості, на додачу до існуючих двосторонніх відносин. 
Варто зауважити, що програми Східного партнерства охопили 
країни різних рівнів розвитку та прогресу у прийнятті європейсь-
ких стандартів. Угода про асоціацію також мали бути запропоно-
вана всім партнерам Східного партнерства, незалежно від їхніх 
амбіцій у напрямі перспектив приєднання, та не фіксуючи жод-
них  гарантій.  Як  справедливо  зазначили  європейські  експерти, 
зміни (гео)політичних обставин визначать, чи можуть ці угоди 
перерости у свого роду інструменти, які готують до вступу або, 
радше, залишаться альтернативою приєднання [265].  
Європейська  інтеграція  неодноразово  була  підтверджена  як 
стратегічний напрям розвитку України, що виявляється у продо-
вженні  всіх  без  винятку  компонентів  співпраці  і  переговорних 
процесів, принциповим із яких стала Угода про асоціацію та зону 
вільної торгівлі.   
Варто зауважити, що ідея регіональних торговельних угод по-
стала в 1960-ті рр. у середовищі країн із середнім рівнем розвитку 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
97 
економік. В епоху активної глобалізації (1980-ті рр. і далі) їх по-
чали розглядати як альтернативний підхід до багатосторонніх пе-
реговорів,  здійснюваних  у  межах  Давоського  раунду  розвитку 
ГАТТ/СОТ найбільш розвиненими економічними потугами. До-
свід зазначених вище регіонів є різним і не може бути оціненим 
як однаково успішний, у цьому сенсі з регіону Східної Європи до 
80  %  регіонального  товарного  експорту  йшло  до  Євросоюзу 
[369]. Базова проблема сучасності полягає у фінансових пробле-
мах, бюджетних дефіцитах та зменшенні масового попиту у кра-
їнах Євросоюзу, що поступово призводить до позбавлення країн 
Східної Європи можливості продовжувати орієнтуватися винят-
ково на внутрішній регіональний ринок і робить необхідною ди-
версифікацію  зовнішньої  торгівлі,  незалежно  від  рішень 
наддержавних управлінських інститутів ЄС.     
Що  стосується  східноєвропейських  економік  середнього  рі-
вня, то тут відповідні процеси вже у масштабних виявах розпоча-
лися після революційних подій 1989 р. і Євросоюз майже одразу 
запропонував східноєвропейцям критерії повноправного членс-
тва на доволі близьку перспективу.  
Практичний  вимір  концепції  відносин  України  з  ЄС  на 
шляху до асоціації. Україна та Європейський Союз перебувають 
на стадії формування та реалізації нового типу взаємин, що отри-
мав назву "асоціація", або, у розширеній версії терміна, "політи-
чна асоціація та економічна інтеграція".  
Нормативно-правове оформлення асоціативних відносин від-
бувається через укладання Угоди про асоціацію між ЄС та Укра-
їною,  що  укладена  замість  Угоди  про  партнерство  та 
співробітництво розпочато. Назва угоди була попередньо узго-
джена  міністрами  закордонних  справ  Європейського  Союзу 
22 липня 2008 р. у Брюсселі на засіданні Ради Євросоюзу [587].  
Із правового погляду немає чітко визначеного тлумачення по-
няття асоціація – ані у праві ЄС, ані в законодавстві України. У 
Договорі про заснування Європейського співтовариства 1957 р. 
термін асоціація в аспекті зовнішніх зносин Співтовариства вжи-
вають у двох значеннях. По-перше, як специфічний правовий ста-
тус  неєвропейських  країн  і  територій,  що  перебувають  під 
суверенітетом  окремих  держав  –  членів  ЄС.  Друге  значення  –  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
98 
режим відносин із державами, що не є членами ЄС. Стаття 310 
Договору  про  Європейський  Союз  уповноважує  Європейське 
Співтовариство укладати "угоди про встановлення асоціації, що 
передбачає взаємні права та зобов'язання, спільні дії й особливі 
процедури" [410].  
На думку фахівців із права, рішення Суду правосуддя Євро-
пейських  Співтовариств  від  30  вересня  1987 р.  у  справі  12/86 
"Demirel" дещо конкретизує юридичне тлумачення суті угод про 
асоціацію, зазначаючи, що така угода встановлює особливі від-
носини держави з ЄС, оскільки створює "спеціальні, привілейо-
вані зв'язки із країною, що не є членом, та повинна, принаймні 
якоюсь мірою, брати участь у системі Співтовариства" [265]. Та-
ким чином, гнучкість правового значення поняття асоціація зу-
мовлює  той  факт,  що  практика  підготовки,  укладання  та 
реалізації угод про асоціацію між ЄС і третіми країнами може 
суттєво відрізнятися.   
За оцінкою експертів, зокрема О. Сушка,  наразі існує принай-
мні п'ять типів та три покоління Договорів про асоціацію між ЄС 
і третіми країнами, напрацьована значна правова традиція таких 
договорів та досвід їхньої реалізації. Експерт зазначає, що зазна-
чений  досвід  свідчить  про  суттєву  типологічну  відмінність,  
наприклад, між договорами про асоціацію із латиноамерикансь-
кими  країнами  та  договорами  про  стабілізацію  та  асоціацію  із 
країнами Західних Балкан – адже перші переважно спрямовані на 
створення преференційних торговельно-інвестиційних режимів, 
тоді як останні мають на меті забезпечити підготовку цих країн 
до членства в ЄС [265]. 
Упродовж  тривалого  часу  українська  сторона  сподівалась 
отримати формальну перспективу членства в Євросоюзі відпо-
відно до стратегічної мети, закріпленої в законодавстві України. 
Однак внаслідок внутрішніх проблем як у самому ЄС, так і в Ук-
раїні, питання перспективи вступу України в організацію не було 
зафіксоване в Угоді про асоціацію, хоча з теоретичного погляду, 
її перший варіант не позбавляв Україну права в перспективі ско-
ристатись ст. 49 Договору про Європейський Союз і подавати за-
явку  щодо  членства.  Однак  офіційно  прийняті  ЄС  вимоги  на 
запит  уряду  Нідерландів  де-юре  зафіксували  як  відсутність  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
99 
зв'язку  формату  асоціації  з  можливою  перспективою  членства, 
так і доступу до відповідних фондів й інструментів Євросоюзу. 
Утім, можна очікувати посилення кооперації щодо забезпечення 
співпраці Союзу з Україною через створення Ради асоціації, збі-
льшення обсягу фінансової допомоги, більшого залучення інсти-
туцій ЄС до здійснення Україною необхідних реформ.  
Українська  та  європейська  сторони  наголосили,  що Угода  з 
Україною може стати зразком при укладанні базових договорів із 
країнами, до яких застосовують ініціативу "Східне партнерство". 
Проте "асоціативні угоди третього покоління", до яких належать 
"європейські угоди" ЄС із країнами ЦСЄ 1990-х рр., передбачали 
значний  обсяг  взаємних  зобов'язань  та  реформ  в  асоційованих 
країнах. Однак на практиці їхнє значення було обмеженим коро-
ткотерміновою перспективою (2–3 роки), за якою слідувало по-
дання  офіційної  заявки  на  членство  із  подальшим  отриманням 
статусу кандидата та початком переговорів про набуття членства, 
тож період, коли саме така європейська угода виконувала роль 
провідного правового інструменту побудови системи відносин, 
був доволі обмеженим. В зазначеному контексті слушною є ду-
мка  Р. Хорольського,  який  зауважив,  що  у  випадку  України 
Угода про асоціацію буде виконувати свої безпосередні функції 
триваліший час, оскільки отримання статусу кандидата в перспе-
ктиві  3–5  років  не  є  реалістичним  очікуванням.  Відповідно, 
Угода має бути наповнена інструментарієм, що не втратить акту-
альності і в тривалішій перспективі (5–10 років) [265].  
Інструментарій Угоди про асоціацію має забезпечувати ефек-
тивний контроль за виконанням Україною взятих на себе зобо 
в'язань, що передбачатиме в тому числі кооперацію ЄС з україн-
ськими суспільними силами, зацікавленими у проведенні реаль-
них реформ. Наприклад, цьому сприятиме встановлення коротко- 
та  середньотермінового  планування  виконання  Україною  своїх 
зобов'язань і його постійний моніторинг. У цьому процесі акти-
вну роль має відігравати й українське організоване громадянське 
суспільство (зокрема, через максимальний доступ до інформації 
щодо  виконання  Угоди  й  участі  в  моніторинговому  процесі).  
Ще одним важливим інструментом мають стати ефективні про-
цедури  врегулювання  суперечок,  які  виникатимуть  у  зв'язку  
з виконанням договору.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
100 
З іншого боку, договір повинен дозволяти українському біз-
несу  й  організованому  громадянському  суспільству  реалізову-
вати свій потенціал без посередництва держави. У цьому аспекті 
ключовим є надання українським фізичним і юридичним особам 
можливості користуватися перевагами Угоди про асоціацію че-
рез пряму дію її норм.  
Інтегральною частиною Угоди про асоціацію є створення ЗВТ, 
що передбачає не лише скасування тарифних бар'єрів у торгівлі, 
але й низку регуляторних реформ, спрямованих на поступову ін-
теграцію України у спільний ринок ЄС. Як пояснює Європейська 
комісія, угода про ЗВТ з Україною "має стати першою з нової ге-
нерації глибоких і всебічних угод про ЗВТ, що охоплюватиме всі 
дотичні до торгівлі сфери (зокрема послуги, права на інтелектуа-
льну власність, митні процедури, державні закупівлі, енергетичні 
питання, конкуренцію тощо), а також спрямована на подолання 
так званих "надкордонних" перешкод шляхом глибшої регуляти-
вної адаптації до торговельного законодавства ЄС" [410]. Однак 
уже з початку дії ЗВТ очевидним виявився конфлікт між інтере-
сами виробників, які прагнуть захистити ринок, і споживачів, які 
надали б перевагу доступу до якісних товарів за нижчими цінам. 
Є ознаки і конфліктів між коротко- та довготерміновими інтере-
сами, зокрема в питаннях швидкості впровадження екологічних, 
санітарних і фітосанітарних стандартів.  
Отже, нова угода Україна – ЄС стала асоціативною угодою 
"четвертого покоління", що спиратиметься на попередній досвід 
ЄС, але виходитиме за його межі в частині сприяння політичним 
та економічним реформам, необхідним для досягнення Україною 
європейських  стандартів,  які  значною  мірою  збігатимуться  із 
критеріями членства в Європейському Союзі, однак не передба-
чає початку процесу набуття останнього, що у практичному сенсі 
є  елементом  побудови  Брюсселем  нових  форматів  взаємодії  з 
державами європейського Сходу. 
Проблема  перспектив  розвитку  "Східного  партнерства" 
в контексті трансформації ЄПС. ЄПС є довготерміновим зобо-
в'язанням ЄС щодо своїх сусідів, що впродовж наступних років 
матиме  ключовим  завданням  стабілізацію  європейського  прос-
тору. Часто причини сучасної нестабільності в Європі перебувають 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
101 
поза сферою самої безпеки, тож концептуально підхід Євросоюзу 
полягає в тому, щоб розглядати вичерпно джерела нестабільності 
в кожному секторі його політики: бідність, нерівність, почуття 
несправедливості,  корупція,  слабкість  економічного  і  соціаль-
ного розвитку та відсутність перспектив, особливо серед молодих 
людей, може стати джерелом нестабільності в тому, що вони ро-
блять  людей  вразливішими  до  радикалізації.  Це  очевидно,  що 
нова ЄПС спрямована на те, щоб підтримати економіку і поліп-
шити перспективи для місцевого населення, внести свій внесок у 
боротьбу з неконтрольованим його переміщенням. Як і в інших 
секторах, переглянута ЄПС має забезпечити співпрацю з питань 
безпеки і підхід діяти щодо запобіганню конфліктів за допомо-
гою процедури раннього запобігання, у поєднанні з ранніми пре-
вентивними  заходами,  а  також  для  зміцнення  потенціалу 
партнерів у цій галузі та пропонування шляхів зміцнення стійко-
сті партнерів ЄС до зовнішнього тиску і їх здатність приймати 
власний суверенний вибір.  
Позитивна відповідь на питання про доцільність збереження 
та розвитку ЄПС виявила консенсус у ЄС за такими пунктами: 
⴬ Прагнення партнерів ЄС розрізняються.  
⴬ Відносини з ними мають бути більш узяті до уваги. 
⴬ ЄПС має враховувати інтереси ЄС. 
⴬ Партнерські відносини мають бути більш зосереджені на 
меншій кількості пріоритетів. 
⴬ Держави – члени ЄС повинні брати активнішу участь у ЄПС. 
⴬ Партнери мають узяти на себе більшу відповідальність за 
розвиток політики сусідства [369]. 
ЄС виділив значні ресурси для підтримки основних проблем 
стабілізації  європейської  околиці,  підтримуючи  Європейський 
інструмент  сусідства  (ENI)  (зокрема,  з  бюджетом  понад 
15 млрд євро  на  2014–2020).  Для  подальшої  оптимізації  витрат 
ЄС буде прагнути залучити значні додаткові кошти за рахунок 
подальшого  зміцнення  співпраці  з  міжнародними  фінансовими 
інститутами і мобілізації інвестиційного фонду на користь полі-
тики  сусідства  (IVF).  ЄС  модернізуватиме  свої  інструменти  
з надання технічної допомоги (TAIEX і Twinning) і адаптуватиме 
свої  стратегії  для  забезпечення  цілеспрямованої  допомоги  для  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
102 
забезпечення того, щоб фінансова допомога не була незаконно 
привласнена і досягала намічених одержувачів [369]. 
Пріоритети  партнерства  та  програми  асоціації  залишаються 
основою  для  визначення  пріоритетів  для  отримання  допомоги. 
Двосторонні асигнування країн – партнерів ЄПС відображають 
пріоритети та рівень амбіцій, а кошти, надані в межах зонтичної 
програми, будуть ґрунтуватися на готовності до проведення і ре-
алізації реформ. Проте Комісія та Верховний представник будуть 
працювати,  щоб  прискорити  розгортання  допомоги  за  рахунок 
спрощення процедур, вивчатимуть можливість забезпечити "гнуч-
кість резерву" в межах ENI та надання ресурсів, які можуть бути 
програмами надзвичайної допомоги в разі непередбачених потреб, 
зокрема внаслідок конфліктної або постконфліктної ситуації, до-
помагаючи у стабілізації секторів фінансів і безпеки. За оцінкою 
функціонерів Євросоюзу зазначений підхід має важливе значення 
не лише для поліпшення координації діяльності донорів, не тільки 
з позицій оптимізації використання ресурсів, але й поліпшити ви-
димість вкладу ЄС у посиленні стабільності на континенті [369].  
Новий акцент планують зробити на збільшенні роботи з рефор-
мування сектора безпеки, запобігання конфліктам і розробці стра-
тегій боротьби з тероризмом і радикалізацією. Поява безпечної і 
легальної міграції та боротьба з нелегальною міграцією, контраба-
ндою  та  торгівлею  людьми,  також  є  пріоритетами.  У  регіональ-
ному  вимірі,  Східне  партнерство  спрямовується  на  подальше 
зміцнення відповідно до зобов'язань, прийнятих на Ризькому са-
міті НАТО у 2015 р. Проте особлива увага ЄС приділена розвитку 
проекту "Союз для Середземномор'я", що в контексті викликів без-
пеки може відіграти значну роль у підтримці співпраці між півден-
ними сусідами [369]. Для вирішення регіональних проблем нова 
ЄПС прагне залучати й інших регіональних суб'єктів, у разі необ-
хідності поза меж, що охоплюються цією політикою.  
Поряд  із  тим  варто  зауважити,  що  як  і  раніше,  ЄС  "розрива-
ється" між бажанням виробити загальну політику і розбіжностями 
у перевагах своїх держав-членів, кожна з яких намагається схи-
лити чашу терезів ЄПС в напрямі своїх геополітичних інтересів. 
Таким чином, якщо середземноморська компонента обумовлена, 
головним  чином,  зацікавленістю  Франції  та  Іспанії,  Східне  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
103 
партнерство, безсумнівно, є результатом активності країн Вишег-
радської групи, що також демонструють бажання активного залу-
чення у процес формулювання зовнішньої політики Євросоюзу.  
Стратегічне  значення  Східноєвропейського  партнерства  для 
країн Вишеградської групи, очевидно, як із географічних причин 
(усі, окрім Чехії, мають спільний кордон), історичних (входження 
до польсько-литовської імперії, наприклад, частини України і Бі-
лорусії), геополітичних (присутність меншин в Україні), еконо-
мічних (країни Вишеградської групи стали країнами імміграції 
робочої сили з регіону) або енергетичної політики (транзит росій-
ського газу через територію України і Білорусії) [356]. Гармонія 
країн  Вишеградської  групи  навколо  Східного  партнерства  не 
може бути перебільшена, але, тим не менш, ці країни демонстру-
ють набагато більше згуртованості, також посилаючись на "істо-
ричну  відповідальність"  за  демократизацію  регіону.  Зрештою, 
для країн Вишеградської групи, які поділяють бажання не зали-
шатися у незручній ролі східного краю ЄС, було важливим нама-
гання неявно готувати країни Східної Європи для майбутнього 
членства. Таким чином, вони прагнули, за використання ініціа-
тиви Східного партнерства, відзначити відмінність між "сусідами 
Європи"  (Південь)  і  "європейськими  сусідами"  (Схід).  Країни 
Центральної  Європи  дійсно  сподівалися,  що  цей  проект  збіль-
шить шанси на подальше розширення ЄС на схід, тому для дер-
жав-членів Центральної Європи намагання заохочувати якомога 
більше стабільності в безпосередній близькості від них є вкрай 
актуальним, але, загалом у ЄС нове  розширення представляється 
немислимим кроком навіть у перспективі, ураховуючи внутрішнє 
становище держав СП і з огляду на бажання багатьох інших дер-
жав – членів Європейського центру замість цього інвестувати в 
зовнішні інструменти політики ЄС, прагнучи вступити в солід-
нішу й амбітнішу програму побудови загальноєвропейського ко-
нтинентального порядку з поглядом в цьому питанні на далеку 
перспективу [356].  
Саміт СП, що відбувся в Ризі 22 травня 2015 р. в контексті си-
туації щодо України, розглянув питання про становище сусідніх 
країн  на  Сході  і  майбутнє  СП,  проте  перспективи  залишилися 
"транзитивними" та нечітко визначеними. Співпраця із сусідніми 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
104 
країнами залишається чітким пріоритетом, як і враховується по-
двійна взаємозалежність: економічна і безпекова. Що стосується 
держав – членів СП, то їхні запити, однак, як і раніше є констан-
тою: прагнення надійного приєднання до гарантій безпеки, спри-
яння розвитку безпеки в енергетичній сфері, фінансова допомога 
для  підтримки  стабільності,  соціально-економічні  та  відкриття 
ринку праці ЄС. Інакше кажучи, ідеться про просування позицій, 
як є занадто складними для одностайної підтримки для розгляду 
їхніми контрагентами як у Брюсселі, так й у провідних західно-
європейських столицях. Голландський референдум, що відхилив 
ратифікацію Угоди з Україною, показав, як політика СП погано 
сприймається західним соціумом, який боїться самої потенційної 
перспективи  розширення. Стійкість Східного партнерства багато 
в чому залежить від політики РФ, що демонструє намір проводити 
щодо своїх найближчих сусідів політику прямого впливу. ЄС, зі 
свого боку, не хоче перегляду загальної структури відносин, ство-
реної в 1989 р., і спирається на підтримку системи безпеки, що є 
визнаною всіма дійовими акторами в регіоні. Проте, разом з тим 
посилюються голоси й на користь нової великої угоди щодо між-
народної безпеки в Європі, тому, якщо це система буде змінена, то 
майбутнє Східного партнерства стає крихким і ще більш невизна-
ченим. У зазначеному контексті французькі експерти пропонують 
бачення перспектив за трьома можливими сценаріями:  
⴬ Відкритий конфлікт із Росією, який не є повністю фрон-
тальним,  проте  заморожені  конфлікти  можуть  бути  віднов-
лені, і якщо Україна падає, а Росія підтверджує свою владу на 
Україні і в Білорусії, то дух холодної війни превалюватиме, 
негайно покладаючи край СП. 
⴬ Повільне зниження СП, за яким ЄС вирішує демонструвати 
дискретність і продовжує свою підтримку реформ щодо шести 
країн, а Росія відновлює свою оборонну міць прямо перед кордо-
нами ЄС, що стає основою рано чи пізно для нового процесу пе-
ремовин і для поступового зближення Сходу і Заходу. 
⴬ Нарешті,  є  сценарій  поступового  зближення  і  співпраці 
шести країн, які наблизяться за своїми власними стандартами 
й ідеалами до стандартів Європейського Союзу, що базуються 
на принципах демократії і вільного підприємництва [550].  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
105 
Проект Східного партнерства завжди був дуже амбітною стра-
тегічною інтенцією, але він відобразив великий оптимізм, який 
існував до фінансової та економічної кризи, до Арабської весни і 
до війни в Україні, – це три події, що, принаймні, змінили ситуа-
цію і принесли геополітичну невизначеність у великій фазі. Про-
ект  переважно  був  спрямований  на  уникнення  ризику 
виникнення нових ліній поділу між недавно розширеною Євро-
пою і його сусідами. Де-факто ця лінія розлому існувала на Сході 
– майже як і на Півдні – у тій мірі, у якій нові сусіди розширеного 
Європейського Союзу на схід були і раніше далекі від демокра-
тичних критеріїв і європейських правил ведення справ. У цьому 
сенсі партнерство є першим стовпом ЄПС, актом віри в перспек-
тиву  загальноєвропейського  простору  безпеки  та  процвітання, 
яке будувалося на ідеї, що кожна європейська країна має брати 
участь у його будівництві. Саме тому ЄС запропонував цю полі-
тику також Росії, що відхилила пропозицію, але погодилася на 
формат стратегічного партнерства, котрий був припинений через 
ситуацію в Україні [550].  
Східне партнерство є основою європейської політики сусідс-
тва, але ця велика європейська політика стала серйозною пробле-
мою  у  баченні  провідних  європейських  столиць.  Зокрема,  за 
оцінкою французьких експертів і сенаторів, з погляду початкових 
цілей воно виявилося занадто амбітним, оскільки ЄС не вдалося 
встановити  широкий  простір  стабільності,  процвітання  та  без-
пеки [550]. Проте, якщо врахувати успіхи, досягнуті за останні 
роки в тих країнах, які хоч і є дуже різними на перший погляд, то 
вони  мають  певну  структурну  схожість:  недавня  незалежність, 
стартові позиції об'єктивно далекі від європейських стандартів і 
міцні відносини з Росією зі зрозумілих історичних причин. Таким 
чином,  Східне  партнерство  має  балансувати  й  буде  успішним, 
якщо відбудеться прогрес відповідно до своїх власних темпів, за-
лежно від історії та специфіки кожної країни, якої воно стосу-
ється. Саме тому СП має залишатися одним із пріоритетів ЄС у 
політичному сенсі. Відмовитися від нього було б поганим сигна-
лом, що посилається у країни, де люди часто прагнуть до внутрі-
шніх змін, хоча позиції прихильників закриття проекту в самому 
ЄС значно посилилися. Зважаючи на це у західноєвропейських 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
106 
політичних колах намагаються знайти формат, що задовольнив би 
різні бачення. У рапорті сенату Франції за 2016 р. зазначається: 
"Замість того, щоб створювати взаємні розчарування, Східне пар-
тнерство має показати, що воно не прагне конкурувати з Росією, а 
радше, допомогти з розвитком мирних відносин і співпраці між 
Європейським Союзом та його більшим сусідом. Як таке, це не по-
винно  бути  побудованим  на  нібито  несумісності  із  принципом  
Євразійського  економічного  союзу,  але  замість  цього  воно  має 
брати участь у зміцненні російсько-європейських відносин" [550].  
Проблема розширення має для ЄС суттєвим чином внутрішній 
характер. Перенесення нових етапів викликане складністю про-
цедури, дилемами інституційного характеру, різним ставленням 
держав-членів до самого процесу та перспектив Євросоюзу. Ра-
зом із тим сталими залишаються концептуальні розбіжності в ба-
ченні  політичної  Європи:  традиційна  позиція  полягає  в 
консолідації інтеграційної спільноти в уже зафіксованих межах; 
ширше бачення враховує мережу держав-учасниць зони вільної 
торгівлі, створеної довкола кордонів ЄС. Після вступу країн Пів-
нічно-Східної Європи та країн Середземномор'я, що порівняно 
успішно виконали критерії ЄС, у Брюсселі був посилений праг-
матизм,  який  полягає  в  такому:  із  вступом  країн  Центрально- 
Східної Європи територія і населення ЄС зросли на третину, тоді 
як зростання ВВП виявилося незначним, а середній дохід на душу 
населення в межах Союзу взагалі подекуди почав зниження. Як 
наслідок  для  урядів  і  громадян "старої" Європи сподівання, 
якими вони керувалися щодо попередніх розширень, виявилися 
дуже умовними, поступившись скептичним настроям щодо інте-
граційних потенціалів східноєвропейських партнерів. Більш по-
зитивним  є  ставлення  представників  ЄС  –  сусідів  України. 
Зокрема, польського політолога, виконавчого директора Фонду 
польсько-української співпраці PAUCI Я. Пекло. Його рекомен-
дації для Європейського Союзу такі:  
⴬ Допомога і підтримка у виконанні Угоди про асоціацію та 
зону вільної торгівлі, а також у проведенні реформ в Україні.  
⴬ Допомога у зміцненні демократії і верховенства права в 
Україні (з особливим акцентом на боротьбі з корупцією).  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
107 
⴬ Внесення  перспективи  членства  в  ЄС  і  НАТО  в  діалог 
із Києвом.  
⴬ Надання Україні допомоги у військовій підготовці, роз-
відданих і військової техніки, здатних допомогти їй захистити 
суверенітет й обмежити кількість жертв серед мирного насе-
лення та військовослужбовців.  
⴬ Робота над новим форматом мирного врегулювання для 
україно-російського конфлікту, у який буде внесено питання 
Криму.  
⴬ Допомога  в  розробці  стратегічного  рішення  щодо  про-
блеми внутрішніх переселенців в Україні.  
⴬ Підтримка сектора малих і середніх підприємств та збіль-
шення іноземних інвестицій в Україну.  
⴬ Стимулювання  участі  України  в  широкій  регіональній 
співпраці в межах Східного партнерства.  
⴬ Залучення України (та інших країн Східного партнерства, 
які підписали угоди про асоціацію з ЄС) до глибокої співпраці 
на різних рівнях із партнерами з Євросоюзу [542]. Проте голо-
вним  трендом  у  ЄС  залишається  зростання  євроскептичних 
настроїв та збільшення ваги відповідних політичних сил.  
Варто зауважити, що економічні та соціальні складнощі, недо-
статня ефективність інституціональної структури, зростання по-
літичних розбіжностей та вихід Великої Британії, нові виклики 
внутрішній  безпеці,  та,  насамперед,  криза  з  мігрантами,  зали-
шили обмаль можливостей для ймовірної перспективи нових ро-
зширень.  Як  наслідок,  трек  перемовин  був  збережений 
переважно з геополітичних міркувань винятково для балканських 
країн – колишніх республік СФРЮ. Навіть якби нові претенде-
нти, у тому числі й Україна, швидко досягли рівня розвитку своїх 
сусідів у ЦСЄ, відразу низка факторів не лише зовнішнього (по-
зиція РФ, слабкість "старої" Європи визначати нові обриси кон-
тиненту з урахуванням протилежних позицій США та РФ), але й 
суто внутрішнього плану (як залишитися зразком представниць-
кої демократії, верховенства права і дотримання громадянських 
свобод та прав людини, економічного процвітання у поєднанні із 
соціальною справедливістю, сучасними підходами до побудови 
міждержавних відносин, зокрема сподіванням, що через зарубіжну 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
108 
допомогу можна підтримати  стабільність у безпековому вимірі), 
стримували б позитивне рішення ЄС.  
Україні доводиться враховувати сутнісні зміни в підходах ЄС 
і до методів ведення переговорів. Текст ст. 49 Договору про ЄС 
фіксує, що критерії вступу мають окремо погоджуватися з Євро-
пейською комісією  згідно з визначенням копенгагенських угод 
1993 р. та мадридських домовленостей 1995 р., а також кандидат 
має продемонструвати:  
⴬ фактори сталої і надійної ринкової економіки разом із зда-
тністю витримати конкуренцію в межах ЄС;  
⴬ виняткову потребу у взятті на себе і наступному дотриманні 
обов'язків, які випливають із вступу, зокрема щодо політичного, 
економічного та монетарного союзу окремо і разом;  
⴬ усвідомлення  суті  модерного  інституційного  процесу  в 
ЄС,  який  базується  на  принципі  еволюції  від  Європейської 
спільноти, базованої на верховенстві права до Євросоюзу як 
спільноти прав;  
⴬ розуміння,  що  при  рішеннях  щодо  розширення  ЄС  має 
враховувати оцінку країни-претендента Радою Європи в ме-
жах Європейської конвенції із прав людини, а також позицію 
Європейського суду із прав людини;  
⴬ можливість визнання Конституційним судом певної дер-
жави-члена неправомірним рішення національної влади в ме-
жах членства в ЄС;  
⴬ вирішальне значення того факту, що процедура розробки рі-
шень Союзу базується на плюралізмі в межах самого ЄС та обо-
в'язкового консенсусу між національними інститутами влади;  
⴬ розуміння незавершеності розділення повноважень Пре-
зидента Європейської ради, Верховного представника ЄС у за-
рубіжних справах та Голови комісії, а також узяття до уваги 
ротації Президента Ради та Президента Європарламенту;  
⴬ чинник  потрійності  (трикутника)  управлінської  структури 
ЄС – Парламент, Комісія і Рада, що взаємодіють між собою та 
іншими інститутами в нижній частині управлінської вертикалі; 
⴬ інституційна динаміка та, зокрема, спеціальна роль наці-
ональних парламентів, що доповнюють представлений вище 
трикутник;  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
109 
⴬ загалом же процедура розробки й ухвалення рішень ЄС 
базується на плюралізмі гравців та неминучості досягнення за-
гального  консенсусу  між  національними  інститутами  влади 
всіх членів Союзу;  
⴬ створення й активна діяльність групи мудреців, що займа-
ється розробкою концепції майбутнього нового Союзу;  
⴬ незавершеність конструкції Європи та механізмів розши-
рення, можливість зміни чи доповнень існуючих договорів і 
домовленостей, які лежать в основі ЄС;  
⴬ складність  досягнення  згоди  між  учасниками  ЄС  через 
встановлення додаткових бар'єрів Лісабонськими домовлено-
стями у сенсі суперечності між повноваженнями ЄС щодо ро-
зширення  та  судовими  рішеннями  (європейські  судді 
обережні й обмежені існуючими законами);  
⴬ різні версії та ступені інтеграції в межах ЄС – Шенгенська 
зона, єдина валюта (євро), оборонна політика тощо;  
⴬ завдання та цілі майбутнього союзу слід оцінювати в ме-
жах єдності та розмаїття: більшою мірою прогнозується, що 
Європа просуватиметься вперед шляхом прогресу на основі ди-
ференціації без остаточного завершення своєї унітарної конс-
трукції, але й без втрати критеріальної цілісності [511, 557]. З 
урахуванням  дії  системно-еволюційного  фактору  визначаємо 
позиціонування  ЄС  до  східноєвропейського  регіону,  від  чого 
значною мірою залежить українська перспектива. У загальному 
розумінні схематичний підхід до посткомуністичних і постто-
талітарних  трансформацій  у  Центрально-Східній  Європі  пе-
редбачав чотири основних компоненти, передбачаючи:  
⴬ упровадження механізмів ринкової економіки;  
⴬ створення справді демократичної політичної системи та 
норм "доброго управління" (відповідального уряду);  
⴬ становлення  громадянського  суспільства  з  повноважен-
нями контролювати владу на правових засадах, прийнятих на 
Заході;  
⴬ інтеграцію  новими  незалежними  державами  критеріїв 
і принципів життєдіяльності, прийнятих у ЄС.  
Принципово  важливим  елементом  суспільно-економічних 
трансформацій у державах ЦСЄ була постійна присутність зовні-
шнього  контролю,  що  змушувало  поквапитися  із  проведенням 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
110 
адаптаційних  та  імітаційних  реформ.  Щодо  країн  пострадянсь-
кого простору ситуація подається і сприймається інакше. Наяв-
ність зовнішнього контролю з боку ЄС не гарантує цим країнам 
перспективи набуття членства та служить насамперед потребам 
адаптації до напівпериферійного статусу в межах політики парт-
нерства. Концепція подвійного просторового та функціонального 
розширення розкриває для України значимість урахування зале-
жності  поширення  географічних  кордонів  ЄС  від  ефективності 
інституційно-функціональної  компоненти  в  нинішньому  складі 
Союзу та посилення кризових впливів на його просторі, що змі-
нює внутрішньоєвропейський політичний ландшафт та неминуче 
корелюватиме систему пріоритетів як самого ЄС, так й окремих 
держав єдиної Європи. При цьому європейське сприяння "укра-
їнської проблематики" в контексті сучасних трансформаційних 
впливів на глобальній міжнародній арені залишатиметься додат-
ковим  фактором  важливості  реалізації  Українською  державою 
мети становлення демократичних суспільних відносин і сучасної 
ринкової економіки. 
 
 
  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
111 
 
 
 
РОЗДІЛ 2 
Правові аспекти відносин  
Україна – ЄС у контексті реалізації  
Угоди про асоціацію 
 
 
 
2.1. Європейська інтеграція  
та європеїзація права України  
 
 
Одним із наслідків політики східного партнерства Європейсь-
кого Союзу стало укладання Угоди про асоціацію (УА)  між Укра-
їною та Європейським Союзом і його державами-членами [335]. 
УА можна віднести до нового покоління угод ЄС про співпрацю із 
третіми країнами. Це перша угода про асоціацію з європейською 
країною, укладена після набрання чинності Лісабонськими редак-
ціями Римського і Маастрихтського договорів [593]. Вона великою 
мірою відображає кардинальні зміни, які були внесені до Лісабон-
ських редакцій установчих договорів про ЄС (ДЄС) і про функці-
онування  ЄС  (ДФЄС).  Усе  це  дало  можливість  поширити 
співпрацю в межах асоціації між Україною та ЄС на нові сектори 
і залучити до співпраці нові органи і агенції Союзу.  
Набуття чинності УА знаменує перший етап інтеграції України 
у ЄС шляхом створення зони  вільної торгівлі між обома  сторо-
нами.  УА  є  складовою  права  Євросоюзу,  а  її  положення  мають 
пріоритет щодо внутрішнього права держав – членів ЄС. Водночас 
УА стає частиною законодавства України і її реалізація передбачає 
широке застосування права ЄС у правопорядку України. Це ста-
вить перед Україною складне завдання щодо створення нових пра-
вових  інструментів  для  регулювання  співпраці  з  Євросоюзом 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
112 
й удосконалення  правової  основи  для  їхнього  застосування  та  
європеїзації її законодавства.  
Європеїзація  законодавства  України  охоплює  його  реформу-
вання шляхом залучення до законодавства нових положень внаслі-
док  реалізації  УА,  закріплення  в  ньому  правових  доктрин  про 
примат  і  пряму  дію  права  ЄС,  здійснення  політико-правових  ре-
форм,  насамперед  конституційної,  адміністративної,  судової.  Ці 
процеси тісно переплітаються між собою, оскільки стосуються єв-
ропейської інтеграції України загалом. Від їхнього здійснення зале-
жить швидкість європеїзації самої України в політичній, соціальній 
культурній і правовій сферах. З іншого боку, масштабність рефор-
мування напряму визначається широкомасштабністю самої УА, що 
нараховує 486 статей, XLІІІ додатки, протоколи та додатки до них.  
З імплементацією УА тісно пов'язана низка інших документів. 
З метою підготовки та сприяння Україні в реалізації УА через 
створення практичного середовища для здійснення найважливі-
ших цілей політичної асоціації та економічної інтеграції, та через 
визначення  переліку  пріоритетів  для  спільної  секторальної  ро-
боти у 2015 р. був ухвалений оновлений Порядок денний асоціа-
ції [424]. Це був окремий інструмент співпраці між Україною та 
ЄС,  який  діятиме  разом  із  європейською  політикою  сусідства 
(ЄПС) [606] та політикою східного партнерства (ПСП) [372]. Ок-
рім цього, на виконання УА сторони також розробили План дій 
щодо  лібералізації  візового  режиму,  успішна  реалізація  якого 
стала основоположним елементом інтеграції України з Європей-
ським Союзом у визначеній Угодою про асоціацію сфері, яка сто-
сується  поліпшення  мобільності  та  посилення  економічних, 
культурних зв'язків та міжлюдських контактів загалом [195].     
Залучення до УА значної кількості сфер співпраці обумовлює 
необхідність реалізації її положень за допомогою цілої низки пра-
вових інструментів. Вони передбачають насамперед міжнародні 
угоди,  законодавчі  й  інші  нормативні  акти  України,  визнання  
Україною  законодавчих  актів  ЄС,  визнання  Україною  рішень 
Суду ЄС. Окрім цього, УА містить низку положень, запозичених 
з установчих договорів про ЄС, а також значну кількість внесе-
них до додатків УА актів інститутів Євросоюзу. При їх реалізації 
Україна має враховувати відповідну практику ЄС у  цих сферах.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
113 
Преамбула УА закріплює деякі положення установчих догово-
рів про Європейський Союз та його функціонування. Ідеться, на-
самперед,  про  спільні  цінності  Союзу  (ст. 2  та  3  ДЄС).  Окрім 
поваги до демократичних принципів, верховенства права, прав лю-
дини і фундаментальних свобод, включно з правами національних 
меншин, недискримінації меншин, поваги різноманітності, людсь-
кої гідності у УА до них додані принцип хорошого управління, до-
тримання  принципів  ринкової  економіки,  що  має  полегшувати 
участь України у європейських політиках. Після ратифікації Украї-
ною УА 16 вересня 2014 р. вони стали частиною її законодавства.  
Реалізація цих принципів вимагає проведення в Україні низки 
реформ, спрямованих на створення чіткішого механізму стриму-
вань і противаг, забезпечення верховенства права. Певні точкові 
кроки на цьому шляху вже зроблені. Замість проведення повно-
цінної конституційної реформи, для чого в української влади ві-
дсутня політична воля, Україна обмежується внесенням змін до 
Конституції у зв'язку із проведенням адміністративної, адмініст-
ративно-територіальної та судової реформ. 27 лютого 2014 р. був 
ухвалений Закон України "Про Кабінет Міністрів України" [108], 
який відповідно до Конституції  України визначає організацію, 
повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України. 
Посади членів Кабінету Міністрів України належать до політич-
них посад, на які не поширюється трудове законодавство та зако-
нодавство  про  державну  службу.  У  2015 р.  був  ухвалений  у 
першому читанні й отримав висновок Конституційного суду за-
пропонований Президентом Закон про внесення змін до Консти-
туції  (щодо  децентралізації  влади).  Він  спрямований  на  зміни 
розподілу повноважень між органами місцевого самоврядування 
й органами виконавчої влади. Також передбачено об'єднання гро-
мад. При цьому певною мірою врахований досвід Польщі та країн 
Балтії. 10 грудня 2015 р. був ухвалений Закон України "Про дер-
жавну службу України" [100], який визначає принципи, правові й 
організаційні засади забезпечення публічної, професійної, полі-
тично неупередженої державної служби.   
30  вересня  2016  р.  набрали  чинності  зміни  до  Конституції  
України щодо судової реформи [119]. Вони спрямовані на забез-
печення  незалежності  суддів,  поліпшення  ефективності  їхньої  
роботи, очистку судового корпусу від корумпованих суддів.   
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
114 
УА  передбачає  обговорення  подальших  внутрішніх  реформ 
в Україні в межах політичної асоціації (ст. 6).  
Інструментами політичної асоціації стають політичний діалог 
між сторонами, співпраця та зближення у сфері зовнішньої полі-
тики та політики безпеки.  
УА передбачає продовження політичного діалогу, започатко-
ваного УПС [378], Планом дій Україна – Євросоюз [423], Поряд-
ком денним асоціації Україна ЄС [424]. Політичний діалог має 
відбуватися на кількох рівнях: на вищому рівні – керівників дер-
жав, урядів, міністерств включно із зустрічами в межах Ради асо-
ціації та регулярних зустрічей на рівні міністерств закордонних 
справ; регулярних зустрічей на рівні політичних керівників (ди-
ректоратів) й експертів, контактів дипломатів, а також високопо-
садовців й експертів військових установ, у форматі міжнародних 
організацій. До політичного діалогу віднесені також консультації 
в екстраординарних ситуаціях і зустрічі в межах Парламентсь-
кого комітету асоціації. Політичний діалог спрямований на поси-
лення поваги до демократичних принципів, верховенства права, 
запровадження хорошого управління, забезпечення прав людини, 
боротьбу з корупцією.  
Тісна співпраця між сторонами передбачена у сфері зовніш-
ньої політики і політики безпеки (СЗППБ). Її складовою є також 
сфера  спільної  політики  безпеки  й  оборони  (СПБО).  Згідно  з  
Порядком денним асоціації Україна – ЄС, який доповнює УА, вона  
передбачає посилення консультацій і координацію через диплома-
тичні  та  військові  канали  з  метою  розв'язання  міжнародних  про-
блем,  ураховуючи  приєднання  України  до  декларацій  і  спільних 
 позицій ЄС, продовження діалогу з питань імплементації Стратегії 
європейської  безпеки,  визначення  можливостей  участі  України  в 
операціях у межах ЄПБО, подальшу імплементацію Севільських до-
мовленостей  щодо  консультацій  і  співпраці  між  ЄС  та  Україною 
у питаннях участі України в операціях з урегулювання конфліктів 
і відповідних  навчаннях,  вивчення можливостей участі збройних 
сил України у формуванні багатонаціональних тактичних бойо-
вих груп, посилення співпраці з урегулювання конфлікту у Мол-
дові  (5+2),  продовження  консультацій  щодо  санкцій,  які 
застосовує ЄС, військову і технологічну співпрацю ЄС та України, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
115 
заохочення взаємодії стосовно визначених дій між українськими 
інституціями, з одного боку, й агенціями та органами ЄС, задія-
ними у сфері СЗППБ І ЄПБО, – з іншого, такими як Європейська 
оборонна агенція, Інститут ЄС із вивчення питань безпеки, Супу-
тниковий центр ЄС та Європейський коледж з питань безпеки й 
оборони. До цієї сфери співпраці віднесено також боротьбу з те-
роризмом, нерозповсюдження зброї масового враження, запобі-
гання  незаконному  експорту  зброї  на  засадах  Спільної  позиції 
Ради 2008/944/СЗППБ.  
Реалізація  співпраці  у  сфері  СЗППБ  здійснювалася  шляхом 
приєднання України до спільних декларацій ЄС із питань зовні-
шньої політики та безпеки.  У сфері СПБО Україна надавала в 
підпорядкування ЄС військовий персонал і техніку, а українські 
військові  брали  участь  у  військових  навчаннях  щодо  врегулю-
вання криз. У 2015 р. був підписаний Адміністративний договір 
між  Європейською оборонною агенцією (ЄОА) та Міністерством 
оборони України про участь України у військово-технічних про-
ектах і програмах [403]. 
У 2015 р. Україна ухвалила Декларацію відповідно до ст. 12.2 
Римського  статуту  про  створення  Міжнародного  кримінального 
суду, у якій визнає його юрисдикцію стосовно військових злочинів 
і злочинів проти людяності, скоєних на території України, почина-
ючи із 2014 р. Відповідно до змін до Конституції України про су-
дову реформу Україна має реалізувати положення УА (ст. 8) щодо 
необхідності ратифікації нею Римського статуту через три роки.     
Окремим напрямом співробітництва України з Євросоюзом є 
співпраця у сфері юстиції, свободи та безпеки (розд. ІІІ), що пе-
редбачає створення умов для руху осіб між сторонами. Відокре-
млення  цього  питання  від  інших  свобод  внутрішнього  ринку 
свідчить про те, що ЄС не готовий поділитися цією часткою свого 
ринку з Україною. Правовий режим руху осіб між ЄС та Украї-
ною визначають діючі угоди про реадмісію 2007 р. [112], спро-
щення видачі віз 2007 р. [113], а також поступове запровадження 
для громадян України безвізового режиму, визначеного у Плані 
дій щодо лібералізації візового режиму 2010 р. (ст. 19). З метою 
виконання Плану дій Україна ухвалила низку законів. Ухвалено 
"Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
116 
України щодо запобігання та протидії дискримінації" [88], запро-
ваджені  біометричні  паспорти,  запущено  Візову  інформаційну 
систему, здійснюється інтегроване управління кордонами з ЄС.  
Слід, однак, зазначити, що встановлений правовий режим зна-
чно обмежує можливості України користуватися однією із клю-
чових  свобод  внутрішнього  ринку  і  негативно  впливає  на 
реалізацію усіх інших свобод – свободи руху товарів, послуг, за-
снування і капіталів, оскільки стосується можливостей для віль-
ного  руху  з  України  в  ЄС  підприємців,  провайдерів  послуг  та 
інших категорій осіб, пов'язаних із виробництвом. 
З іншого боку, виконання Україною Плану дій щодо лібералі-
зації візового режиму мало своїм позитивним результатом рефо-
рмування  антикорупційного  законодавства  у  країні.  Були 
ухвалені Закон України "Про запобігання корупції" 2014 р. [102], 
Закон України "Про Національне антикорупційне бюро України" 
2014 р. [110], Закон України "Про засади антикорупційної полі-
тики  в  Україні  (Антикорупційна  стратегія)  на  2014–2017  рр." 
2014 р. [103], Закон України "Про внесення змін до деяких зако-
нодавчих  актів  щодо  визначення  кінцевих  вигодоодержувачів 
юридичних осіб і публічних діячів" [91], Указ Президента Укра-
їни  "Про  утворення  Національного  антикорупційного  бюро  
України" від 16 квітня 2015 р. № 217/2015 [289], Указ Президента 
України "Про Національну раду з питань антикорупційної полі-
тики" № 808/2014 від 29 вересня 2015 р. [288], внесені відповідні 
зміни до Кримінального кодексу України 2001 р., Кодексу про 
адміністративні порушення 1984 р., а також інші документи.  
З  метою  імплементації  антикорупційного  законодавства  в  
Україні була створена відповідна система правозастосовчих ор-
ганів. До неї увійшли Національне антикорупційне бюро України 
(НАБУ), Антикорупційна прокуратура, Національна агенція з пи-
тань  запобігання  корупції  (НАЗК)  та  Національна  агенція  
України  з  питань  виявлення,  розшуку  та управління  активами, 
одержаними від корупційних та інших злочинів [102]. Було за-
проваджене декларування доходів і видатків чиновників.  
У цей же розд. ІІІ внесені положення про статус працівників – 
громадян України в ЄС (ст. 17). Україна має регулювати питання 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
117 
допуску до праці для своїх громадян на ринку ЄС на основі дво-
сторонніх міжнародних договорів із кожною державою – членом 
Союзу (ст. 18).  
Із цією метою Україна вже уклала двосторонні міжнародні до-
говори з окремими державами-членами ЄС – Польщею (1994), 
Литвою (1995), Латвією (1996), Португалією (2003) про взаємне 
працевлаштування громадян і трудову міграцію [177].  
Передбачено, що Рада асоціації шляхом ухвалення відповід-
них актів може передбачити для працівників з України сприятли-
віші умові перебування на території Союзу, включно з допуском 
до професійної підготовки.  
Питання соціального забезпечення чи виплати пенсій або ін-
ших видів допомоги без внесків в УА не згадується. Вірогідно, 
вони мають регулюватися міжнародними договорами. Практика 
реалізації Угоди про партнерство і співробітництво між Украї-
ною та ЄС (cт. 25) виходить із необхідності регулювати ці пи-
тання також на основі двосторонніх договорів між Україною та 
окремими державами-членами. Зокрема, Україна уклала двосто-
ронні договори про співпрацю в галузі соціального забезпечення 
з Латвійською Республікою (1998), Королівством Іспанія (1996), 
Литовською  Республікою  (2001),  Естонською  Республікою 
(1997), Словацькою Республікою (2000), Чеською Республікою 
(2001), Республікою Болгарією (2001), Португальською Респуб-
лікою (2009), Республікою Польща (2012) [177].  
Основну увагу УА приділяє економічній співпраці. В УА пе-
редбачено  поступове  запровадження  ЗВТ  упродовж  максимум 
десяти  років.  ЗВТ  має  бути  створена  відповідно  зі  ст.  XXIV 
ГАТТ/СОТ.  
Лібералізація торгівлі в межах ЗВТ має здійснюватися, насам-
перед, завдяки скасуванню митних зборів та інших нарахувань. 
Поняття мита та додаткових нарахувань містяться у ст. 27 УА.  
Скасування  мита  на  імпорт  розтягнуто  на  п'ять  років.  При 
цьому сторони не повинні вводити нові мита (ст. 29, 30). Що сто-
сується експорту, то на нього заборонені мито, податки і заходи 
еквівалентної дії (ЗЕД). Україні надається перехідний період для 
їх ліквідації. Однак Україні залишена можливість застосування 
тимчасових захисних заходів (ст. 31).  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
118 
З метою реалізації цих зобов'язань незначних змін зазнало ми-
тне законодавство України. Вони стосувалися зміни митних ста-
вок та застосування спеціальних захисних заходів щодо імпорту 
та експорту.  
Згідно з УА Україна має дотримуватися тарифної номенкла-
тури товарів, що базується на положеннях Конвенції про гармо-
нізовану систему опису і кодування товарів, ухвалену в межах 
Всесвітньої митної організації (ВМО) у 1983 р. (ст. 28). Україна 
приєдналася до Конвенції про пан-Євро-Середземноморські пре-
ференційні правила походження та процедури. Упродовж трьох 
років Україна має гармонізувати своє митне законодавство з ми-
тним кодексом ЄС.  
Стосовно  нетарифних  заходів,  то  сторони  мають  застосову-
вати для товарів іншої сторони національний режим (НР). 
На сферу торговельних відносин між сторонами поширюється 
також захисний режим ГАТТ. УА дозволяє сторонам викорис-
тання захисних заходів у торгівлі. Правовий механізм захисту ін-
тересів національних виробників регулюють угодами ГАТТ/СОТ 
– Угодою про захисні заходи, Антидемпінговою угодою, Угодою 
про субсидії і компенсаційні заходи (ст. 40, 46).  
Дуже важливим для України є обмеження або скасування тех-
нічних бар'єрів у торгівлі (ст. 56). З метою регулювання цих пи-
тань Угода СОТ про технічні бар'єри в торгівлі (ТБТ) та Угода 
СОТ про застосування санітарних і фітосанітарних заходів мають 
бути  інкорпоровані в УА (ст. 54).  
Передбачено також заохочення участі України у європейських 
організація зі стандартизації, а також координація позицій Укра-
їни та ЄС у Європейській економічній комісії ООН.  
Головним інструментом реалізації УА у сфері торговельного 
й  економічного  співробітництва  є  гармонізація  законодавства 
України із правом ЄС, яка в перспективі має привести до європе-
їзації її законодавства. У вступній частині УА наголошується на 
взаємозалежності економічної інтеграції і створення ЗВТ між Ук-
раїною та ЄС, а також підкреслюється важлива роль у процесі фор-
мування  ЗВТ  гармонізації  законодавства  України  з  основними 
елементами acquis ЄС [529]. Гармонізацію законодавства можна 
вважати основою УА, від неї залежить стимулювання зовнішньої 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
119 
торгівлі, поліпшення внутрішнього бізнес-клімату й інвестицій-
ної привабливості України. Із січня 2016 р. розпочалася дія зобо-
в'язань у сфері гармонізації законодавства, яке пов'язано із ЗВТ 
(технічне регулювання, безпечність продуктів харчування, митні 
послуги, торгівля послугами, державні закупівлі, захист прав ін-
телектуальної власності, політика конкуренції тощо). 
В  УА  передбачені  різні  способи  гармонізації  законодавства 
України із правом ЄС. 
У сфері технічних правил, стандартів й оцінки відповідності 
(ст. 56) з метою нівелювання впливу ТБТ на торгівлю Україна 
взяла на себе зобов'язання вжити необхідних заходів для посту-
пового забезпечення відповідності її законодавства із законодав-
ством Союзу та виконувати принципи і практики, встановлені у 
рішеннях  і  регламентах  ЄС.  Україна  зобов'язується  інкорпору-
вати відповідний acquis ЄC у своє внутрішнє законодавство, про-
вести  із  цією  метою  адміністративну  й  інституційну  реформу. 
Установи України, які займаються цими питаннями, мають брати 
повноцінну участь у відповідних європейських і міжнародних ор-
ганізаціях.  Більш  того,  Україна  має  поступово  транспонувати 
(увести) зведення європейських стандартів (EN) в ролі націона-
льних стандартів. Після здійснення Україною гармонізацій цих 
заходів у Протокол до УА згодом має бути внесена Угода СОТ 
щодо оцінки відповідності і допуску промислових виробів.  
На виконання цих зобов'язань були ухвалені Стратегія розви-
тку системи технічного регулювання на період до 2020 р., а також 
План дій [233]. У 2015 р. був утворений національний орган ста-
ндартизації, функції якого виконує державне підприємство "Ук-
раїнський  науково-дослідний  і  навчальний  центр  проблем 
стандартизації,  сертифікації  та  якості",  яке  стало  асоційованим 
членом органів ЄС зі стандартизації CEN та CENELEC. Відпо-
відно до норм Союзу та з урахуванням практики ЄС ухвалено За-
кон України "Про технічні регламенти та оцінку відповідності" 
[121], були скасовані понад 14 тис. застарілих ГОСТ, що разом із 
прийняттям стандартів, гармонізованих з міжнародними та євро-
пейськими,  забезпечило  зростання  частки  міжнародних  і  євро-
пейських стандартів серед національних стандартів України до 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
120 
60 %. Замість обов'язкової практики передмаркетингової серти-
фікації  товарів  запроваджується  діюча  в  ЄС  процедура  оцінки 
відповідності. Ініційовані переговори з ЄС щодо приєднання до 
механізмів угод про взаємне визнання та прийнятності промис-
лової продукції (АСАА). Це угоди про взаємне визнання, які ЄС 
укладає з усіма країнами, що входять до країн-учасниць східної 
та  південної  частини  політики  СП,  а  також  Західних  Балкан.  
Уклавши таку угоду, сторони визнають, що промислові товари, 
перелік яких міститься у додатках до ACAA, відповідають вимо-
гам ЄС і можуть бути допущені на внутрішній ринок Союзу та на 
ринки  іншої  сторони  угоди  без  додаткових  перевірок  і  прохо-
дження процедури оцінки відповідності. Усього до кінця 2016 р. 
Україна мала інкорпорувати 3,5 тис. стандартів ЄС.  
Забезпечення еквівалентності ухвалених Україною заходів, за-
ходам з боку ЄС (ст. 66 УА), які стосуються санітарних і фітоса-
нітарних  норм,  пов'язано  з  виконанням  ухваленої  у  лютому 
2016 р. Кабінетом Міністрів України "Всеохоплюючої стратегії 
імплементації  глави  IV  (санітарні  та  фітосанітарні  заходи)" 
(СФС)  [229].  Відповідний  План  дій  передбачає  приведення 
40 правових документів у відповідність з acquis Союзу. Загалом 
додатки до Стратегії містять погоджений із Комісією ЄС перелік 
255  актів  ЄС,  з  якими  має  бути  гармонізовано  законодавство  
України впродовж п'яти років. Раніше у 2014 р. був ухвалений 
Закон України № 1602-VII "Про внесення змін до деяких законо-
давчих актів щодо харчових продуктів" [92]. Тоді ж було ство-
рено  єдину  Державну  службу  України  з  питань  безпечності 
харчових продуктів та захисту споживачів, яка перебрала на себе 
функції Державної ветеринарної та фітосанітарної служби, Дер-
жавної інспекції з питань захисту прав споживачів та Державної 
санітарно-епідеміологічної служби.   
Основні положення УА, які регулюють відносини сторін у га-
лузі конкуренції, передбачають створення умов для конкуренції, 
що існують у Євросоюзі. У цьому зв'язку відповідні положення 
УА (ст. 253, 256) безпосередньо відсилають до статей ДФЄС, які 
регулюють конкуренцію на спільному ринку (ст. 101, 102 та 106), 
а  також  до  положень  регламентів  ЄС.  На  Антимонопольний  
комітет  України  (АМКУ)  покладено  завдання  із  приведення  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
121 
антимонопольного законодавства і практики України у відповід-
ність із конкурентними правилами ЄС.  
Право  ЄС  поширюється  також  на  надання  державної  допо-
моги, яка має здійснюватися відповідно до обов'язкових стандар-
тів, визначених у директивах ЄС (дод. ХХІХ). Для тлумачення 
положень УА стосовно державної допомоги мають застосовува-
тися критерії, закріплені у ст. 93, 106, 107 ДФЕС, включно з від-
повідними тлумаченнями, наданими Судом ЄС, а також в актах 
вторинного законодавства, рамкових керівних засадах та інших 
адміністративних актах, діючих у Союзі (ст. 264).  
У 2016 р. було ухвалено "дорожню карту" щодо Стратегії ре-
форм у сфері державних закупівель з метою гармонізації законо-
давства  Україні  з  acquis  ЄС.  У  2016  р.  був  ухвалений  Закон 
України  "Про  державні  закупівлі  [98].  Україна  приєдналася  до 
Угоди СОТ про державні закупівлі, що регулює перехід до сис-
теми електронних закупівель (Прозоро). Це дозволяє країні ско-
ротити  державні  витрати,  підвищити  прозорість  і  зменшити 
адміністративні витрати для бізнесу.  
У сферах секторальної співпраці Україна має імплементувати бли-
зько трьохсот актів ЄС: регламентів, директив, повідомлень тощо. 
У сфері транспорту Україна має інтегруватися у систему пос-
тавок ЄС. Для цього необхідно лібералізувати дорожній, залізни-
чний  та  річковий  транспорт.  З  метою  реалізації  цих  завдань 
Україна має укласти міжнародні договори з ЄС (угода Україна – 
ЄС у сфері дорожнього транспорту, угода між Європейською аге-
нцією з безпеки польотів та Державною авіаційною адміністра-
цією  України)  та  гармонізувати  своє  законодавство  з 
регулятивними стандартами ЄС.  
В енергетичному секторі відносини з ЄС базуються на Хартії 
енергетичного  співтовариства.  Україна  має  імплементувати  всі 
положення Енергетичної хартії. У 2015 р. був ухвалений Закон 
України "Про ринок природного газу" [117] і розділені відповідно 
до Третього енергетичного пакету оператор із системи передачі 
та оператор із системи зберігання. Для підвищення енергоефек-
тивності має бути ухвалений Закон про Національний фонд ене-
ргоефективності.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
122 
У секторі фінансових послуг з метою реформування банківсь-
кої системи, цінних паперів, активів та правил регулювання ри-
нку цінних паперів Україна має привести своє законодавство у 
відповідність до 50 законодавчих актів ЄС.  
У секторі охорони довкілля Україна має впродовж кількох ро-
ків реалізувати 35 директив ЄС щодо методів управління навко-
лишнім  середовищем,  постачання  води  та  повітря,  управління 
відходами, промислового забруднення довкілля та промислових 
відходів,  охорони  природи,  використання  генетично-модифіко-
ваних організмів (ГМО) тощо.   
Співпраця  у  сфері  захисту  споживачів  передбачає  досягнення 
відповідності між системами захисту споживачів, які діють у ЄС, та 
України. Для цього Україна має транспонувати у своє законодавство 
визначені в УА директиви ЄС. Термін їхньої імплементації – три 
роки. Замість численних державних інспекцій та служб у 2016 р. 
було створено Державну службу України з питань безпечності хар-
чових продуктів й із захисту прав споживачів (Держпродспожив-
служба) з метою здійснення політики захисту споживачів [204].  
Сектор сільського господарства має велике значення не тільки 
для економіки України, оскільки країну часто називають хлібним 
кошиком Європи завдяки унікальному сільськогосподарському і 
продовольчому  потенціалу.  Україна  має  поступово  зблизити 
свою    політику  та  законодавство із законодавством ЄС. При 
цьому Україна має сама визначати інструменти, терміни та сту-
пені гармонізації, для чого планується ухвалити Єдину і всеохо-
плюючу  стратегію  та  План  дій  для  сільського  господарства  та 
розвитку до 2020 р.  
Співпраця у сфері освіти спрямована на проведення в Україні 
освітніх реформ. У 2014 р. був ухвалений Закон України "Про 
вищу  освіту"  [86],  який  передбачає  інтеграцію  системи  вищої 
освіти України у європейський простір вищої освіти на засадах 
Болонської угоди про визнання іноземних ступенів. Україна бере 
активну участь у програмі ЄС Еразмус +. Підготовлено проект за-
кону про реформу середньої освіти.  
У сфері науки, технології та космосу основою співпраці з ЄС 
є укладена у 2015 р. Угода про співпрацю у сфері науки та техно-
логії  [284],  яка  дозволила  Україні  приєднатися  до  Програми  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
123 
"Горизонт 2020", що має важливе значення для посилення нау-
ково-дослідницького і людського потенціалів, обміну науковим 
знаннями.  У  2016 р.  Україна  також  приєдналася  до  Програми 
Євроатома з наукових-досліджень, а між Національною академією 
наук України та Спільним науковим центром Комісії ЄС було укла-
дено Рамкову угоду про науково-дослідницьку діяльність.  
У секторі культури у 2016 р. Кабінетом Міністрів була ухва-
лена "Довгострокова стратегія розвитку української культури – 
стратегія реформ" [231], що передбачає реформування сфери ку-
льтури як одного з основних завдань гуманітарної політики та по-
літики  соціально-економічного  розвитку  України,  побудови 
сучасної  демократичної  держави  на  засадах  загальнолюдських 
цінностей зі збереженням самобутніх традицій і культурно-істо-
ричних цінностей. У 2015 р. Україна приєдналася до Програми 
креативної  Європи  [380].  У  2016  р.  було  утворено  Платформу 
креативної Європи з метою інформування та надання професій-
них порад провайдерам культурних та аудіо-візуальних послуг.  
У  сфері  захисту  інтелектуальної  власності  згідно  з  положен-
нями ст. 161, 221, 228 УА сторони діють відповідно до  низки між-
народних  конвенцій.  У  2016  р.  Кабінет  Міністрів  України 
затвердив Концепцію реформування державної системи правової 
охорони інтелектуальної власності [232] в Україні з метою ство-
рення ефективної державної системи правової охорони інтелекту-
альної власності. Документ передбачає створення Національного 
органу інтелектуальної власності України (НОІВ).  
УА відкриває для України можливість брати участь у роботі 
20 агенцій та 19 програмах ЄС. Це має сприяти інтеграції профе-
сійних й адміністративних організацій, а також процесу реформ.  
УА є рамковою угодою. Її реалізація передбачає використання 
різних правових інструментів: укладання міжнародних договорів 
або  приєднання  до  вже  діючих;  ухвалення  законодавчих  актів, 
постанов Уряду тощо. Нагальним залишається також створення 
відповідних  правових  механізмів  застосування  усього  спектра 
правових інструментів.  
Ефективне використання правових інструментів реалізації УА 
вимагає створення в Україні відповідних правових передумов.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
124 
Правові передумови для застосування положень права Євросо-
юзу у правопорядку України вже існують, проте вони вимагають 
свого удосконалення і реформування. Ідеться, насамперед, про Кон-
ституцію України, а також цілу низку діючих законодавчих актів.  
Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні до-
говори, які були схвалені Верховною Радою, є частиною націона-
льного  законодавства  країни  [143].  Це  положення  Конституції 
надає нормам, схвалених Верховною Радою міжнародних дого-
ворів статус норм національних законів. З іншого боку, ст. 9 Кон-
ституції створює засади для безпосереднього застосування норм 
міжнародних договорів у національному правопорядку України.      
Однак положення ст. 9 Конституції України не надають нор-
мам міжнародних договорів безумовного пріоритету щодо норм 
національного права.  
Положення про перевагу норм міжнародного права були розви-
нені в ухваленому 10 грудня 1992 р. Законі України "Про дію між-
народних  договорів  на  території  України"  [101].  У  вступній 
частині цього документа був закріплений загальний принцип при-
мату  міжнародного  права  над  внутрішнім  законодавством,  який 
викладено так: встановити, що укладені і належним чином ратифі-
ковані  Україною  міжнародні  договори  становлять  невід'ємну  
частину національного законодавства України і застосовуються у 
порядку, передбаченому для норм національного законодавства. 
Такий статус міжнародних договорів у національному законо-
давстві був підтверджений у Законі України "Про міжнародні до-
говори України" 2004 р. [109]. Проте в цьому законодавчому акті 
чіткіше викладені положення щодо примату міжнародного права. 
Із цією метою застосовують таке формулювання: "1. Укладені та 
належним чином ратифіковані міжнародні договори України ста-
новлять невід'ємну частину національного законодавства Укра-
їни  і  застосовуються  у  порядку,  передбаченому  для  норм 
національного законодавства. 2. Якщо міжнародним договором 
України, укладання якого відбулося у формі закону, встановлено 
інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то 
застосовуються правила міжнародного договору України".  
Вбачається, що положення про визнання примату міжнарод-
них  норм  стосовно  національного  законодавства  мають  бути  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
125 
віднесені до фундаментальних положень і їхнє застосування не 
може обмежуватися тільки регулюванням відносин на рівні зви-
чайних законів і мати юридичну силу звичайного закону.  
Конституція ж України закріпила лише положення про залу-
чення частини міжнародних угод у національне законодавство, 
але нічого не говорить про примат міжнародних норм щодо норм 
національного  права,  а  також  про  порядок  застосування  поло-
жень міжнародного права в національному порядку України. 
В  інших  законодавчих  актах  України  використовують  тради-
ційну для положень багатьох законів радянського часу формулу про 
застосування норм міжнародного договору у випадку колізії з нор-
мами національного законодавства (напр., у ст. 6 Закону України 
"Про режим іноземного інвестування" 1996 р. [115], ст. 27.4 Закону 
України "Про стандартизацію" 2014 р. [118] тощо). При цьому, од-
нак, слід мати на увазі, що ці колізійні норми стосуються тільки кон-
кретних  законів,  а  не  розв'язують  проблему  взаємодії  між 
національним правом України та міжнародним правом загалом. 
Конституція  України  зовсім  не  згадує  акти  міждержавних  
об'єднань, хоча їхнє значення у правовому регулюванні міжнаро-
дної  співпраці  між  Україною  та  Євросоюзом  є  ключовим  для 
створення зони вільної торгівлі між сторонами.  
Що  стосується  значення  інших  законодавчих  актів  України 
для вирішення питання про статус актів міжнародних організацій 
у національному правопорядку України, то у ст. 27 Закону Укра-
їни "Про поштовий зв'язок" 2001 р. [111], йдеться: "Національний 
оператор у порядку, визначеному законодавством України, підт-
римує співробітництво з операторами поштового зв'язку інших 
держав, забезпечує виконання рішень, визначених нормативними 
актами  Всесвітнього  поштового  союзу,  згода  на  обов'язковість 
яких  надана  Верховною  Радою  України".  Із  цього  положення 
може випливати, що тут ідеться про забезпечення виконання по-
станов Всесвітнього поштового конгресу (ВПС) у формі рішень. 
Якщо ж це постанови органів ВПС, то не зрозуміло, які правові 
засади  визначають  повноваження  Верховної  Ради  на  надання 
згоди на обов'язковість цих актів, оскільки Конституція України 
згадує тільки міжнародні угоди. З іншого боку, формулювання 
ст. 27 може свідчити про певні зміни у підходах до визначення 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
126 
статусу постанов органів міжнародних організацій у національ-
ному правопорядку України, тобто, про можливість їхнього за-
стосування  національними  органами  у  порядку,  визначеному 
законодавством України.  
Одним з ефективних способів забезпечення виконання Украї-
ною своїх міжнародно-правових зобов'язань щодо УА може стати 
безпосереднє застосування міжнародно-правових норм націона-
льними судовими установами.  
Одним з аргументів за залучення національних судових уста-
нов до процесу застосування положень міжнародних угод у наці-
ональному правопорядку може бути той, що європейський вибір 
України передбачає необхідність ураховувати практику, що існує 
у державах – членах Євросоюзу і свідчить про ключову роль на-
ціональних судів цих країн у забезпеченні ефективного функціо-
нування  структур  Євросоюзу.  Визнання  примату  права 
Євросоюзу щодо внутрішнього права держав-членів та прямої дії 
його  положень  у  їхніх  внутрішніх  правопорядках  передбачає 
вжиття заходів, які б забезпечували максимально ефективну дію 
його норм. Слід також зауважити, що доктрина прямої дії поши-
рюється й на міжнародні договори. Зокрема, це стосується між-
народних  угод,  укладених  ЄС  із  країною-нечленом,  коли, 
виходячи з тексту такої угоди, її мети та характеру, положення 
міжнародної угоди містять чіткий і ясний обов'язок, який не пот-
ребує при його імплементації чи дії ухвалення будь-якого додат-
кового правового акта [473]. 
Доктрини примату та прямої дії положень права Євросоюзу  
означають, що забезпечувати ефективність дії права ЄС мають 
усі органи держав-членів, але головну роль у цьому процесі віді-
грають національні суди, оскільки переважно вони, а не судові 
установи  ЄС,  здійснюють  юридичний  захист  прав  фізичних  і 
юридичних осіб шляхом прямого застосування положень права 
Євросоюзу. Тим самим національні суди відіграють роль одного 
із правових гарантів реалізації основних завдань і цілей європей-
ської інтеграції в межах структур Євросоюзу. А наслідком залу-
чення національних судових органів до забезпечення виконання 
положень права Євросоюзу, що мають характер прямої дії, є бі-
льша  юридична  стабільність  і  юридична  певність  у  процесі  
здійснення європейської інтеграції структурами ЄС.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
127 
Шляхом залучення УА до внутрішнього правопорядку Укра-
їни закладаються тільки можливості для застосування національ-
ними судами України положень цієї угоди, які не вимагають для 
своєї реалізації ухвалення актів з імплементації. Проте реалізація 
цих можливостей безпосередньо залежить від розуміння судами 
України важливості і необхідності з погляду права прийняття до 
розгляду відповідних звернень. Крім того, не можна унеможлив-
лювати  ухвалення  Україною  спеціального  імплементаційного 
акта, яким буде створений механізм застосування положень між-
народних договорів, разом з УА, національними судами.  
На  можливість  застосування  судами  положень  міжнародних 
угод націлює і ст. 9 Конституції України, що містить норму, згідно 
з  якою  чинні  міжнародні  договори,  схвалені  Верховною  Радою, 
стають частиною національного законодавства країни. У Консти-
туції також закріплене поняття прямої дії її положень (ст. 8), яке, 
якщо його тлумачити у зв'язку зі ст. 9, надає можливість прямого 
застосування норм міжнародного права у випадках, коли їм супе-
речать норми внутрішнього права. Було б бажано чітко визначити 
механізм застосування договірних зобов'язань України у законода-
вчому акті або підтвердити це судовою практикою.  
Створення правових передумов для інтеграції України у Євро-
союз вимагає врегулювання на національному рівні і проблеми ви-
бору способів реалізації Україною своїх міжнародних зобов'язань. 
Після завоювання Україною незалежності у неї, як у європей-
ської країни, що дотримується верховенства права й інших демо-
кратичних принципів, з'явилися можливості зайняти самостійну 
позицію у розв'язанні проблеми імплементації норм міжнарод-
ного права в національний правопорядок, використовуючи при 
цьому належним чином досвід інших держав і міжнародний дос-
від загалом. Логічним кроком після визнання пріоритету за між-
народним  правом  щодо  національного  законодавства,  який 
ознаменував певний відхід від традиційного для радянських часів 
підходу до способу імплементації міжнародного права в націона-
льному правопорядку у вигляді трансформації, стала загальна ін-
корпорація  (рецепція)  норм  міжнародних  договорів  шляхом 
внесення відповідних положень до Конституції та деяких законода-
вчих  актів  (закони  України  "Про  міжнародні  договори  України", 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
128 
"Про дію міжнародних  договорів на території України" тощо), 
у яких схвалені належним чином міжнародні договори, визнава-
лися частиною національного законодавства. Слід зауважити, що 
шляхом  інкорпорації  на  основі  спеціально  ухваленого  закону 
у правопорядки деяких держав-членів, що дотримуються дуаліс-
тичної концепції до співвідношення міжнародного та національ-
ного права, були введені норми права Євросоюзу.  
Таким чином, в Україні здійснюється законодавча діяльність, 
спрямована на вироблення оптимального підходу до розв'язання 
проблеми  співвідношення  міжнародного  і  внутрішнього  права. 
При цьому міжнародному договірному праву надається пріоритет 
перед національним законодавством щодо дії міжнародних дого-
ворів у внутрішньому правопорядку. Проте засоби забезпечення 
цього вимагають подальшого удосконалення та, можливо, універ-
салізації. Особливо це стосується проблеми застосування загаль-
новизнаних принципів і норм міжнародного права у внутрішньому 
правопорядку та судовій практиці. Можливо, для цього теж потрі-
бно ухвалити законодавчий акт, який би забезпечив використання 
цієї  категорії  міжнародно-правових  норм  правозастосовчими  
органами. Це є важливим для заповнення прогалин у законодавстві 
України і для внесення до нього положень, які стосуються дії норм 
звичаєвого міжнародного права у внутрішньому праві.  
Усе це в повній мірі стосується і дії положень права Євросо-
юзу в національному правопорядку України, зокрема УА. Норми 
права Союзу, такі як УА, не отримують переваги над нормами 
внутрішнього права, оскільки застосування таких норм частково 
залежить від позиції національного законодавця і повністю – від 
практики національних судів. Подальший розвиток процесів ін-
теграції  України  в  Європейський  Союз  вимагає  внесення  змін 
у національне законодавство з метою створення у внутрішньому 
правопорядку України умов для дії в ньому законодавства інтег-
раційних структур Євросоюзу. 
Зокрема, механізм гармонізації законодавства схожий із тим, 
який запроваджений в Угоді про Європейський економічний про-
стір (ЄЕП), коли в додатках до УА містяться списки актів ЄС із по-
ложеннями  яких  Україна  має  гармонізувати  своє  законодавство. 
У ст. 7 Угоди про ЄЕП міститься положення стосовно залучення 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
129 
регламентів і директив ЄС, визначених у додатках до Угоди про 
ЄЕП, а також рішень Ради ЄЕП у внутрішні правопорядки держав 
– членів ЄЕП [384]. В УА з Україною до регламентів та директив 
додаються рішення інститутів ЄС. Однак не згадується про вне-
сення рішень органів УА у внутрішній правопорядок України. Зо-
крема, у ст. 2 дод. XVII до УА "Нормативно-правове зближення", 
який стосується сфери послуг, зазначається, що положення зако-
нодавчих актів, поданих у дод. XVII-2 – XVII-5 мають стати час-
тиною національного законодавства України таким чином: якщо 
законодавчий  акт  є  Регламентом  або  Рішенням  ЄС,  то  він  має 
стати, як такий, частиною національного законодавства України;  
якщо законодавчий акт є Директивою ЄС, то за компетентними 
органами України залишається право вибору форми та способу 
його  імплементації.  Ураховуючи  цю  вимогу,  Україна  може  за-
провадити механізм реалізації УА шляхом посилання у внутріш-
ньому  законодавстві  на  акти  ЄС,  або  шляхом  інкорпорації  в 
національне законодавство окремих положень або цілих блоків 
норм права Євросоюзу, які містяться  в додатках до УА. Те саме 
стосується європейських стандартів (EN). Україна має транспо-
нувати (увести) зведення технічних правил, стандартів та оцінки 
відповідності ЄС у ролі національних стандартів.  
Новий інституційний механізм гармонізації законодавства по-
чав функціонувати у 2016 р. Проекти законодавчих і розпорядчих 
актів передають на експертизу до Урядового офісу з питань євро-
пейської інтеграції щодо їхньої відповідності міжнародно-право-
вим  зобов'язанням  України  та  праву  ЄС.  Після  проведення 
правової експертизи на відповідність з боку експертів Урядового 
офісу проекти надходять до Верховної Ради та Кабінету Мініст-
рів для їхнього ухвалення.  
Продовжує існувати небезпека внесення змін до проектів зако-
нодавчих  і  розпорядчих  актів  уже  після  проведення  експертизи,  
зокрема, під час проведення читань проектів у Верховній Раді.  
Якість  перекладу  acquis  українською  мовою  є ще  однією  із 
проблем. 
Також відсутній механізм моніторингу реалізації гармонізова-
ного законодавства. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
130 
Слід сподіватися, що значною мірою ця прогалина може бути 
подолана завдяки передбаченим УА проведенням оцінки з боку 
органів ЄС та органів співпраці УА прогресу гармонізації.  Укра-
їна зобов'язана звітувати перед ЄС щодо заходів із гармонізації. 
Моніторинг з боку ЄС може передбачати направлення спеціаль-
них місій за участі інститутів ЄС та агенцій, неурядових органі-
зацій,  наглядових  установ,  незалежних  експертів  тощо. 
Результати роботи місій із моніторингу мають стати предметом 
для обговорення в органах співпраці УА, які мають спільно готу-
вати рекомендації стосовно  ефективності гармонізації. Рекомен-
дації  надсилаються  на  розгляд  Ради  асоціації,  яка  вирішує 
питання про подальше відкриття відповідних сегментів внутріш-
нього ринку ЄС (ст. 475 УА).     
Ще однією матеріальною прогалиною в законодавстві Укра-
їни включно з Конституцією, є відсутність урегулювання статусу 
актів  міжнародних  організацій  у  національному  правопорядку 
країни. Поки що залишається під питанням правовий механізм 
реалізації актів органів асоціації. Мають на увазі, насамперед, рі-
шення Ради та Комітету асоціації. Відповідний механізм в Укра-
їні поки ще не вироблений.  
 Проте подальший розвиток інтеграції України в Євросоюз обо-
в'язково вимагатиме внесення відповідних положень у національне 
законодавство з тим, щоб створити передумови для дії вторинного 
законодавства  Євросоюзу  у  національному  правопорядку  країни, 
оскільки його застосування передбачає УА (ст. 56, 96, 153). 
"Євроінтеграційна" стаття в Конституції України була б дуже 
доцільною.  Декларація  про  державний  суверенітет  України 
1990 р. містить положення про те, що "Українська РСР є рівно-
правною учасницею міжнародного спілкування, активно сприяє 
зміцненню загального миру і міжнародної безпеки, безпосеред-
ньо бере участь у загальноєвропейському процесі та європейсь-
ких  структурах".  Тим  самим,  хоч  і  в  загальному  вигляді, 
встановлюються  деякі  засади  зовнішньополітичної  діяльності, 
чого бракує редакції чинної Конституції України. Положення про 
європейський вибір України потрібно закріпити і в преамбулі або 
в розд. I Конституції, що сприяло б наступності в її зовнішній і 
внутрішній  політиці,  незалежно  від  зміни  політичних  сил  при 
владі, та послідовності у поступальному розвитку нашої держави.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
131 
Подальша інтеграція України в Євросоюз вимагатиме вдоско-
налення  її  правових  механізмів,  які  б  забезпечували  реалізацію  
Україною своїх міжнародно-правових зобов'язань, разом із тими, 
що випливають із положень про співпрацю з Євросоюзом. На нашу 
думку, процес реформування законодавства України вимагатиме 
подальших  кроків,  як  більш  чітке  формулювання  примату  норм 
міжнародного права стосовно норм внутрішнього права; удоско-
налення  юридичної  техніки  застосування  міжнародно-правових 
норм, використовуючи досвід держав – членів Євросоюзу у сфері 
загальної рецепції права ЄС і практики її застосування у внутріш-
ньому праві цих держав. Усе це допоможе створити ефективний 
національний  механізм  імплементації  норм  міжнародного  права 
у внутрішньому правопорядку України та забезпечити європеїза-
цію  законодавства  країни,  що  наблизить  Україну  до  досягнення 
своєї стратегічної мети – інтеграції у Європейський Союз.  
 
 
2.2. Гармонізація українського законодавства  
із правом ЄС у сфері правил конкуренції  
в межах запровадженої ЗВТ  
 
 
Одним із ключових елементів заснування зони вільної торгівлі 
між Україною та ЄС стає правове регулювання конкуренції, що 
прямо передбачено в самому тексті угоди. У преамбулі Угоди про 
асоціацію відзначено, що ключовим фактором для економічної 
модернізації  та  реструктуризації  стає  заохочення  та  стимулю-
вання конкуренції. Поряд зі зменшенням або скасуванням мит на 
товари, зборів та інших еквівалентних платежів упродовж пере-
хідного періоду у максимум десять років (як це зазначено у ст. 25 УА) 
Угодою передбачено надання національного режиму для товарів, 
що означає  відкриття національних  ринків. Щоб загальний ба-
ланс  вигод і витрат лібералізації транскордонного пересування 
факторів виробництва виявився на користь країні, їй не обійтися 
без особливих дій у межах національної економічної політики.  
Зміст положень про глибоку та всеосяжну зону вільної торгівлі 
(ГВЗВТ) між ЄС та Україною, поданий у розд. IV УА, ілюструє те, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
132 
що ця угода не лише охоплює традиційні аспекти ЗВТ, такі як до-
ступ до ринку товарів, але й державні закупівлі, права інтелекту-
альної власності, конкуренцію, енергетику тощо. Серед цих усіх 
сфер,  які  супроводжують  заснування  ГВЗВТ,  слід  виокремити 
якраз сферу конкуренції. Той факт, що це єдина сфера відносин, 
у якій передбачається виконання чітких вимог щодо імплемента-
ції конкретних зазначених у самому тексті Угоди норм без відси-
лання  до  додатків  (які  між  іншим  можуть  стати  об'єктом 
перегляду Радою асоціації або Комітетом асоціації), свідчить про 
ключову роль конкуренції у забезпеченні ефективного функціо-
нування зони вільної торгівлі. 
У зарубіжній доктрині питання регулювання конкуренції у дво-
сторонній (або багатосторонніх) торговельних угодах порушува-
лося досить давно, і посеред представників європейської доктрини 
можна виокремити праці І. Ліанос, В. Воутер, А. Езрачі, Дж. Кла-
рке, І. Махер, Р. Віш, Дж. Дрексл тощо. Серед вітчизняних науко-
вців, які опікуються питаннями права конкуренції можна згадати 
О. Мельниченка,  С. Перемота,  Н. Кузнєцову,  О. Кохановську, 
С. Козьякова, С. Шкляра, О. Чернелевську, С. Валітова та ін. Їхні 
праці зосереджені на вивченні антимонопольних норм і засобів бо-
ротьби з недобросовісною конкуренцією в Україні.  
Вітчизняна доктрина не може похизуватися висвітленням між-
народно-правових  питань  регулювання  конкуренції,  зокрема  і 
права конкуренції в ЄС та його впливу на національне законодав-
ство  України.  У  нашій  країні  питання  правового  регулювання 
конкуренції в Євросоюзі загалом порушувалося в єдиному спеці-
альному дослідженні В. Лук'янець, яке з об'єктивних причин не 
враховує    останніх  змін  у  праві  ЄС  та  України.  А  робота 
Г. Стахєевої присвячена питанням правового регулювання конт-
ролю за концентраціями в ЄС.  
У науковій літературі позначилася тенденція до необхідності 
висвітлення впливу права конкуренції ЄС на правопорядки третіх 
країн через внесення до двосторонніх угод спеціальних положень 
про конкуренцію. Так, серед останніх таких здобутків слід зга-
дати роботу В. Демедтс 2015 р. [388], яка у порівняльному аспе-
кті висвітлювала положення про конкуренцію в різних угодах, які 
укладає ЄС із третіми країнами та міжнародними організаціями.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
133 
Процес гармонізації законодавства України із правом Євро-
союзу  є  одним  із  ключових  напрямів  співпраці.  Він  визначає 
умови  подальшого  поглиблення  економічної  та  секторальної 
співпраці і створює правові передумови для переходу на насту-
пні етапи європейської економічної інтеграції.  
Сам термін гармонізація законодавств застосовують у широ-
кому та вузькому значеннях. У широкому значенні він означає 
узгодження положень законодавства однієї держави із законодав-
ством іншої або з актами міжнародного права. У вузькому зна-
ченні цей термін означає спосіб наближення законодавств держав 
– членів ЄС через директиви, що встановлюють спільну кінцеву 
мету правового регулювання, залишаючи способи реалізації цих 
директив на розсуд держав-членів [323]. У вузькому розумінні га-
рмонізація є іншим способом зближення законодавств держав – 
членів Євросоюзу, альтернативним уніфікації. 
Правові передумови для гармонізації українського законодав-
ства із правом Євросоюзу було закладено в Тимчасовій угоді про 
торгівлю 1995 р. (ст. 17, 18) [269], Угоді про партнерство та спів-
робітництво  1994  р.  (ст.  51  та  ін.)  [114],  Плані  дій  Україна  –  
Євросоюз  2005  р.,  Порядку  денному  асоціації  2009  р.  та  його  
переглянутій редакції 2016 р.  
У відносинах між Україною і Євросоюзом можна виокремити 
два етапи гармонізації: добровільну й організовану [171, 146]. Пе-
ріодом добровільної гармонізації був етап відносин між Украї-
ною  і  ЄС  до  набрання  чинності  Угодою  про  партнерство  та 
співробітництво.  Положення  Тимчасової  угоди  про  торгівлю 
1995 р. передбачали гармонізацію у сфері конкуренції та захисту 
прав  інтелектуальної  власності.  Гармонізація  в  інших  сферах 
здійснювалася  за  відсутності  конкретних  зобов'язань  сторін, 
а отже й не була погоджена з європейськими співтовариствами 
і мала односторонній характер. Наступний етап гармонізації за-
конодавства  в  Україні  характеризувався  набранням  чинності 
УПС, яка чітко визначала сфери гармонізації [146]. Таким чином, 
із набранням чинності УПС (з 1998) процес гармонізації отримав 
чіткі правові засади, набув організованого характеру та різнома-
нітніших форм [149, 164, 170], однак ураховуючи той факт, що ці 
положення мають характер "добровільної імплементації". 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
134 
Слід виокремити важливий процес здійснення гармонізації за-
конодавства при підготовці до запровадження асоціації з Євросо-
юзом.  Саме  на  етапі  імплементації  Угоди  про  асоціацію  
гармонізація матиме характер обов'язкових дій.  
Процесам  гармонізації  законодавства  України  із  правом  ЄС 
відведено першорядну роль в Угоді про асоціацію між Україною 
та  ЄС  [114].  У  преамбулі  Угоди  йдеться,  що  процес  адаптації 
сприятиме поступовій економічній інтеграції і поглибленню по-
літичної асоціації між сторонами. При цьому в самій преамбулі 
зазначеному питанню приділено значну увагу, зокрема визнача-
ється провідна роль регуляторної адаптації як механізму імпле-
ментації  всеохоплюючої  та  глибокої  зони  вільної  торгівлі  між 
Україною та Європейським Союзом. Примітно, що в тексті УА 
не використовують широко термін гармонізація, натомість вико-
ристовують  поняття  адаптація,  законодавче  зближення,  ви-
знання  міжнародних  стандартів,  транспозиція тощо. 
Переважна більшість науковців використовує термін гармоніза-
ція як узагальнюючий [170]. За словами В. Муравйова, як свід-
чить практика діяльності європейських організацій, незважаючи 
на використання різних термінів, ідеться по суті про один і той 
же процес приведення національного законодавства у відповід-
ність до приписів права європейських інтеграційних організацій. 
З огляду на це, погоджуючись із цими міркуваннями, вважаємо 
за доцільне використовувати узагальнюючий термін гармонізація 
для дослідження процесу, який би наближав правові умови для 
діяльності  суб'єктів  господарювання  до  права  Євросоюзу.  
В. Муравйов, аналізуючи гармонізацію, визначає, що положення 
УА щодо гармонізації мають рамковий характер, а їхня реалізація 
вимагає ухвалення правових актів, створення необхідних інсти-
туційних механізмів та відповідних дій як на міжнародному рівні, 
так і в межах правопорядку України.  
Сучасний світ нині опинився у стані незворотних глобалізова-
них процесів економічної інтеграції. Перед Україною, яка залу-
чається  до  міжнародних  торговельних  відносин,  стоїть 
першочергове завдання створити відповідне правове середовище 
для ефективної імплементації інтеграційних економічних проце-
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
135 
сів.  Створення  відповідного  конкурентного  правового  середо-
вища в умовах ринкової економіки є найбільш актуальним питан-
ням  з  метою  збільшення  залучення  інвестицій  і  привабливості 
для ведення господарської діяльності.  
Україна створила національну систему конкурентного законо-
давства на початку періоду бурхливого зростання кількості країн 
із власними конкурентними законами в усьому світі. На початку 
1990-х рр. лише приблизно двадцять країн мали закони про кон-
куренцію та механізми їх застосування. На цей час існує вже по-
над 100 країн із власним конкурентним режимом.  
У межах українського законодавства правові засади боротьби з 
картельними змовами закріплені в низці нормативно-правових ак-
тів, головним чином у: Господарському кодексі України (ГКУ) [59], 
Кодексі  України  про  адміністративні  правопорушення,  законах  
України "Про захист економічної конкуренції" [106], "Про захист 
від  недобросовісної  конкуренції"  [105],  "Про  Антимонопольний  
комітет України" [85] та інших підзаконних нормативно-правових 
актах, прийнятих Кабінетом Міністрів України та АМКУ.  
Україна має розвинену систему захисту конкуренції та досить 
комплексне конкурентне законодавство, яке поширюється на тра-
диційні  антитрастові  сфери,  недобросовісну  комерційну  прак-
тику (недобросовісну конкуренцію), а також антиконкурентні дії 
та рішення органів державної влади. 
Перший  український  закон  про  конкуренцію,  а  саме  Закон  
України "Про обмеження монополізму та недопущення недобро-
совісної конкуренції у підприємницькій діяльності", був розроб-
лений  із  залученням  таких  представників  доктрини,  як 
О. Вишняков, Н. Кузнєцова, А. Довгерт, С. Козьяков, О. Мельни-
ченко тощо, які використовували конкурентні закони інших країн 
як зразок. Цей так званий закон про обмеження монополізму був 
ухвалений у перші дні формування української держави в лютому 
1992 р. Предметом цього Закону були зловживання домінуючим 
становищем, антиконкурентні угоди та дискримінація суб'єктів 
підприємництва органами влади, а також методи недобросовісної 
конкуренції між суб'єктами підприємництва [285]. У листопаді 
1993 р. був ухвалений Закон України "Про Антимонопольний ко-
мітет України" (тут і надалі – Закон "Про АМКУ"), відповідно до 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
136 
якого було створено АМКУ. Голова АМКУ був призначений у 
1992  р.,  десять  державних  уповноважених  –  у  1993  р.,  Згодом 
були  найняті  штатні  працівники,  і  свою  фактичну  діяльність 
АМКУ розпочав у 1994 р. Відтоді в Законі України "Про АМКУ" 
відбулися  численні  зміни.  Відповідно,  зазнала  змін  й  організа-
ційна структура АМКУ.  
У ст. 10 Господарського кодексу України зазначено, що одним 
із  напрямів  економічної  політики  України  є  антимонопольно-
конкурентна  політика,  що  спрямована  на  створення  оптималь-
ного конкурентного середовища діяльності суб'єктів господарю-
вання,  забезпечення  їхньої  взаємодії  на  умовах  недопущення 
виявів дискримінації. Правове закріплення цієї політики забезпе-
чує визначення засад внутрішньої та зовнішньої політики у про-
грамах  діяльності  Кабінету  Міністрів  України  та  цільових 
програмах розвитку (п. 4 ст. 9 ГКУ).  
У Законі України "Про засади внутрішньої і зовнішньої полі-
тики України" [104] зазначено, що одним із принципів внутріш-
ньої  політики  є  рівність  усіх  суб'єктів  права  власності  перед 
законом,  захист  конкуренції  у  сфері  економічної  діяльності 
(ст. 2). У ст. 7 Закону містяться основні засади внутрішньої полі-
тики в економічній сфері, серед яких слід виокремити: 
⴬ розвиток конкуренції як основного чинника підвищення 
ефективності економіки,  
⴬ забезпечення дієвого регулювання діяльності природних 
монополій,  
⴬ недопущення виявів монополізму на державному та регіо-
нальному рівнях.  
У 2012 р. Кабінетом Міністрів України було схвалено Конце-
пцію Загальнодержавної програми розвитку конкуренції на 2014–
2024 рр. [227], у якій уперше офіційно було сформульовано осно-
вні проблеми із забезпечення розвитку конкуренції та методи і 
шляхи врегулювання цих проблем. Зокрема, відзначається, що 
метою програми є розвиток конкуренції на товарних ринках як 
засобу  забезпечення  сталого  економічного  зростання,  поліп-
шення умов для їхнього ефективного функціонування, удоскона-
лення  механізму  державного  регулювання  таких  ринків. 
Пропонуються три шляхи досягнення поставленої мети. Перший 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
137 
варіант передбачає проведення структурної демонополізації, зок-
рема пов'язаної зі зміною відносин власності. Другий варіант пе-
редбачає проведення подальшої лібералізації доступу іноземних 
суб'єктів господарювання на вітчизняний ринок. Третій, оптима-
льний варіант розв'язання проблеми розвитку конкуренції, перед-
бачає  виконання  центральними  та  місцевими  органами 
виконавчої влади, державними органами, що здійснюють регу-
лювання в окремих сферах діяльності, та органами місцевого са-
моврядування  комплексу  заходів,  спрямованих  на  розвиток 
конкуренції,  її  захист  й  обмеження  монополізму.  Зазначені  за-
ходи є невід'ємними складовими антимонопольно-конкурентної 
політики,  тому  досягнення  мети  програми  можливе  лише  за 
умови їх комплексного здійснення.  
Відправною точкою розробки концепції програми стало ви-
значення проблем, які заважають розвитку конкуренції. Ці про-
блеми  були  виявлені  та  систематизовані  за  результатами 
наукових досліджень, практики правозастосування та досліджень 
стану відповідних ринків, що здійснювалися АМКУ.  
Ураховуючи положення спеціальних законів, що регулюють 
відносини конкуренції в Україні, слід зауважити, що на початку 
ХХІ ст. наголос у здійсненні антимонопольно-конкурентної полі-
тики в Україні переноситься з обмеження монополізму в еконо-
міці на розвиток і захист реальної конкуренції. За своєю суттю на 
сучасному  етапі  становлення  українського  законодавства  про 
конкуренцію вітчизняна політика полягає в поєднанні заходів із 
лібералізації економічних секторів, що перебувають у стані при-
родної монополії, з удосконаленням правових механізмів регу-
лювання діяльності природних монополістів і механізмів захисту 
реальної та потенційної конкуренції.  
З огляду на конституційні приписи (а саме абз. 4 ст. 13, абз. 3 
ст. 42  Конституції  України)  можна  узагальнити  основні  прин-
ципи конкурентно-антимонопольної політики в України.  
По-перше,  розвиток  економічної  конкуренції  та  обмеження 
монополізму у господарській діяльності є обов'язковими елемен-
тами державної політики.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
138 
Другим принципом є те, що всі органи державної влади (зако-
нодавчі, виконавчі та судові) зобов'язані забезпечувати реаліза-
цію конкурентної політики. У цьому зв'язку слід пояснити, що 
функціями законодавчої влади є: 
⴬ забезпечення ухвалення законів, необхідних для розвитку 
та захисту конкуренції; 
⴬ органи  виконавчої  влади,  органи  місцевого  самовряду-
вання й органи адміністративно-господарського управління та 
контролю забезпечують реалізацію конкурентної політики; 
⴬ спеціальний  орган  –  Антимонопольний  комітет  України 
бере участь у формуванні конкурентної політики та в її реалізації 
в частині здійснення контролю за дотриманням законодавства;  
⴬ судова влада забезпечує захист прав і законних інтересів 
фізичних  та  юридичних  осіб,  які  порушені  внаслідок  обме-
жень конкуренції, здійснює судовий контроль за застосуван-
ням  законодавства  та  правильністю  й  адекватністю  рішень 
АМКУ [107].  
Третій принцип розвитку конкурентної політики в Україні по-
в'язаний із поступовою гармонізацією законодавства до права Єв-
ропейського Союзу та міжнародної практики у сфері конкуренції. 
Процеси  гармонізації  українського  антимонопольного  законо-
давства до права Євросоюзу розпочалися  з ухваленням Закону 
України  "Про  захист  економічної  конкуренції".  Це  пояснюють 
тим, що однією із перспективних сфер, яка підлягає гармонізації, 
була визначена конкуренція (ст. 51 УПС). У подальших двосто-
ронніх документах між  Україною та ЄС постійно наголошува-
лося на удосконаленні конкурентного середовища. Таким чином, 
усі подальші нормативно-правові акти України приймали з ура-
хуванням приписів права ЄС.  
В  українському  законодавстві  картельні  змови  мають  назву 
антиконкурентних узгоджених дій суб'єктів господарювання, під 
якими розуміють: 
⴬ узгоджені дії, які стосуються встановлення цін чи інших 
умов придбання або реалізації товарів; 
⴬ обмеження виробництва ринків товарів, техніко-техноло-
гічного розвитку, інвестицій або встановлення контролю над 
ними;  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
139 
⴬ розподіл ринків чи джерел постачання за територіальним 
принципом,  асортиментом  товарів,  обсягом  їх  реалізації  чи 
придбання за колом продавців, покупців або споживачів чи за 
іншими ознаками спотворення результатів торгів, аукціонів, 
конкурсів, тендерів;  
⴬ усунення з ринку або обмеження доступу на ринок (вихід із 
ринку) інших суб'єктів господарювання, покупців, продавців; 
⴬ застосування різних умов до рівнозначних угод з іншими 
суб'єктами господарювання, що ставить останніх у невигідне 
становище в конкуренції укладання угод за умови прийняття 
іншими  суб'єктами  господарювання  додаткових  зобов'язань, 
які за своїм змістом або згідно з торговими та іншими чесними 
звичаями в підприємницькій діяльності не стосуються пред-
мета цих угод;  
⴬ суттєве  обмеження  конкурентоспроможності  інших 
суб'єктів господарювання на ринку без об'єктивно виправда-
них на те причин.  
Також синонімом картелю в українському законодавстві є по-
няття  "неправомірних  угод  або  погоджених  дій",  під  якими  у 
ст. 30 Господарського кодексу України розуміють угоди або по-
годжені дії, спрямовані на:  
⴬ встановлення (підтримання) монопольних цін (тарифів), 
знижок, надбавок (доплат), націнок; 
⴬ розподіл ринків за територіальним принципом, обсягом 
реалізації чи закупівлі товарів, їх асортиментом або за колом 
споживачів чи за іншими ознаками – з метою їх монополізації; 
⴬ усунення з ринку або обмеження доступу до нього прода-
вців, покупців, інших суб'єктів господарювання. 
За аналізом ст. 5 та 6 Закону "Про захист економічної конку-
ренції"  можна  побачити  відповідність  побудови  структури  
антимонопольного законодавства за зразком права ЄС: простежу-
ються форми здійснення антиконкурентних узгоджених дій (угоди, 
рішення та узгоджена практика), віддзеркалені необхідні умови для 
визнання недійсними узгоджених дій, які мають на меті чи стають 
наслідком недопущення, усунення чи обмеження конкуренції.  
Варто ще раз окремо відзначити, що одним із ключових еле-
ментів заснування зони вільної торгівлі між Україною та ЄС стає 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
140 
правове регулювання конкуренції, що прямо передбачено в са-
мому тексті угоди. У преамбулі Угоди про асоціацію зазначено, 
що ключовим фактором для економічної модернізації та рестру-
ктуризації стає заохочення і стимулювання конкуренції. Поряд зі 
зменшенням або скасуванням мит на товари, зборів та інших ек-
вівалентних платежів упродовж перехідного періоду у максимум 
десять років (як це зазначено у ст. 25 УА) Угодою передбачено 
надання національного режиму для товарів, що означає відкриття 
національних ринків. Щоб загальний баланс вигод і витрат лібе-
ралізації транскордонного пересування факторів виробництва ви-
явився  на  користь  країні,  їй  не  обійтися  без  особливих  дій  у 
межах національної економічної політики. Таким чином, Угодою 
особливо  відзначено  сферу  конкуренції,  де  передбачено  прий-
няття змін до національного законодавства України з тією метою, 
щоб відкриті ринки функціонували "за одними правилами". При-
чому слід додати, що зміст положень про ГВЗВТ між ЄС та Ук-
раїною, поданий у ч. IV УА, ілюструє те, що ця угода не лише 
охоплює традиційні аспекти ЗВТ, такі як доступ до ринку товарів, 
а й державні закупівлі, права інтелектуальної власності, конкуре-
нцію, енергетику тощо. Серед цих усіх сфер, які супроводжують 
заснування  ГВЗВТ,  слід  виокремити  якраз  сферу  конкуренції. 
Той факт, що це єдина сфера відносин, у якій передбачається ви-
конання чітких вимог щодо імплементації конкретних зазначе-
них у самому тексті Угоди норм без відсилання до додатків (які 
між іншим можуть стати об'єктом перегляду Радою асоціації або 
Комітетом асоціації), свідчить про ключову роль конкуренції в 
забезпеченні ефективного функціонування зони вільної торгівлі.  
Загалом процес правового регулювання конкуренції в Україні 
ще на початку 2000-х рр. відбувався з урахуванням європейсь-
кого досвіду. Це пов'язано з існуванням низки двосторонніх до-
кументів,  які  проголошували  здійснення  гармонізації  українсь-
кого законодавства до вимог права ЄС. Так, Закон України "Про 
захист економічної конкуренції" був розроблений із метою мак-
симального наближення законодавства України до права Євросо-
юзу  в  цій  сфері.  Загалом  норми  вищезазначеного  Закону, 
внаслідок якого було об'єднано правові механізми недопущення 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
141 
монополізму та захисту від недобросовісної конкуренції, розроб-
лювали в огляду на практику застосування норм права Євросо-
юзу  (зокрема,  нині  ст. 101–109  ДФЄС,  що  у  свою  чергу 
залишаються незмінними з моменту підписання Римських дого-
ворів). У Закон постійно вносили зміни щодо удосконалення си-
стеми контролю за дотриманням норм конкуренції. При цьому всі 
ці зміни приймали за "європейським зразком", переймаючи прак-
тику їх застосування інститутами ЄС. У процесі боротьби із карте-
льними  змовами  законодавцем  було  сприйнято  позитивну 
європейську  й  американську  практику  застосування  програми  по 
м'якшення відповідальності, зокрема в Україні разом із прийняттям 
у 2001 р. Закону України "Про захист економічної конкуренції" та-
кож було запроваджено інститут "Leniency". Так, у ч. 5 ст. 6 Закону 
про захист конкуренції передбачено, що особа, яка здійснила анти-
конкурентні узгоджені дії, але раніше за інших учасників цих дій 
добровільно  повідомила  в  Антимонопольний  комітет  Україні 
(АМКУ) про порушення та надала інформацію, що має суттєве зна-
чення для прийняття рішення у справі, звільняється від відповідаль-
ності, передбаченої законодавством (штрафу до 10 % від виручки 
порушника за останній фінансовий рік).  
У зв'язку із цим Антимонопольний комітет України (АМКУ) 
у червні 2012 р. прийняв Порядок звільнення від відповідально-
сті [223], який деталізує можливість звільнення від відповідаль-
ності за вчинення антиконкурентних узгоджених дій суб'єктами 
господарювання відповідно до п. 5 ст. 6 Закону. За своєю суттю 
це імплементація в українське законодавство нового юридичного 
поняття leniency policy, відомого в європейській практиці під тер-
міном політика поблажливості.   
Разом із тим, за системою "Leniency" в Україні за останні де-
сять років було звільнено від відповідальності лише кілька пору-
шників  (переважно  установи  державної  влади),  а  картельні 
справи не були резонансними. На думку фахівців, причини низь-
кої ефективності системи "Leniency" в Україні криються перева-
жно  у  відсутності  кримінальної  відповідальності  за  участь 
у картелі, низьких сумах штрафів, що накладаються, та "економі-
чній доцільності" для порушника продовжувати порушення і по-
тім  оскаржувати  можливий  штраф  антимонопольного  органу 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
142 
в суді, ніж припиняти порушення та надавати докази участі кон-
курентів у картелі. Окрім цього, у тих випадках, коли компанія 
вирішує добровільно звернутися в АМКУ за звільненням від від-
повідальності, виникає низка процедурних питань:  
⴬ як здійснити документування такого звернення;  
⴬ що станеться в разі одночасного звернення кількох ком-
паній і як визначити "першість" звернення однієї із них;  
⴬ при зверненні за системою програми пом'якшення відпо-
відальності, які існують гарантії захисту від зловживань з боку 
АМКУ?  
А  раптом  національний  конкурентний  орган  вважатиме,  що 
наданих доказів існування картелю недостатньо, і тоді компанія 
отримає штраф разом з іншими учасниками картелю? Очевидно, 
що ґрунтовний аналіз цих питань також не особливо стимулює 
компанії активно використовувати систему "Leniency".  
Відносини асоціації вимагають поглибленішого та доскона-
лішого процесу гармонізації антимонопольного права України 
до права Євросоюзу. Якщо на етапі проведення гармонізації за-
конодавства відповідно до положень Угоди про партнерство та 
співробітництво та двосторонніх актів органів співробітництва 
між Україною та Євросоюзом (План дій та Порядок денний асо-
ціації), процес гармонізації характеризувався як рекомендацій-
ний, то на етапі запровадження Угоди про асоціацію він набуває 
ознак обов'язковості.  
У ст. 1 УА зазначається, що метою асоціації є "заснування умов 
для поглиблених економічних та торговельних відносин, спрямова-
них на поступову інтеграцію України до внутрішнього ринку Євро-
союзу".  Основні  принципи  не  викривленої  конкуренції  в  умовах 
ринкової економіки є одним із ключових принципів поглибленої та 
всеосяжної зони вільної торгівлі, що засновується Угодою.  
Питанням  конкуренції  присвячено  окрему  ч.  10  угоди 
(ст. 253–267), яка складається із двох секцій: антитрестівське ре-
гулювання та концентрації й державна допомога. Слід, між ін-
шим, відзначити, що такий поділ на секції є притаманним праву 
Євросоюзу [249]. До УА також доданий дод. 23, у якому подано 
пояснення щодо основних визначень, які стосуються конкуренції. 
Зокрема глосарій термінів містить такі визначення, як "публічні 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
143 
підприємства", "ексклюзивні права", "державні монополії комер-
ційного характеру", "важливі проекти загальноєвропейського ма-
сштабу" тощо. Як визначено в самому дод. 23, цей глосарій не є 
юридично  обов'язковим  і  застосовується  винятково  для  тлума-
чення положень статей самої угоди. Така практика надання різної 
юридичної сили нормам тексту угоди та додатків є новою у дво-
сторонніх  відносинах,  однак  прийнятна  для  права  Євросоюзу. 
Тлумачення певних визначень, понять, принципів має бути узго-
дженим задля досягнення єдиного "уніфікованого" правового ре-
гулювання відносин.  
З метою ефективного функціонування зони вільної торгівлі в 
угоді визначені основні практики й економічні операції, які поте-
нційно можуть негативно впливати на функціонування ринків і 
підривати переваги торговельної лібералізації, встановленої між 
сторонами. Такими антиконкурентними практиками є: 
⴬ угоди та узгоджені дії між підприємствами, метою або на-
слідком яких є недопущення, усунення, обмеження чи суттєве 
послаблення конкуренції;  
⴬ зловживання  одним  або  декількома  підприємствами 
своїм домінуючим положенням;  
⴬ концентрація суб'єктів господарювання, наслідком якої є 
монополізація  чи  значне  обмеження  конкуренції  на  ринку 
(ст. 254 УА).  
Загалом  законодавство  України  відтворює  основоположні 
принципи добросовісної конкуренції і передбачає заборону вище-
зазначених дій, що чітко закріплено в абз. 3 ст. 42 Конституції Ук-
раїни.  Іншими  словами,  ст. 254  УА  фактично  віддзеркалена  в 
Законі й інших підзаконних нормативних актах АМКУ. Так, зок-
рема, ст. 254 УА співвідноситься із поняттями "антиконкурентні 
узгоджені дії" відповідно до ст. 6 Закону України "Про захист еко-
номічної конкуренції"; "зловживання монопольним (домінуючим) 
становищем  на  ринку",  згідно  зі  ст. 13  закону;  а  також  поняттю 
"контролю за концентрацією", що визначається у ст. 22 закону.  
Наголошується, що сторони, визначаючи важливість імплемен-
тації основних принципів, викладених у ст. 254 УА, застосовують їх 
на "недискримінаційній прозорій основі, поважаючи принципи про-
цесуальної справедливості та права на захист" (ст. 255 угоди).  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
144 
Для України актуальність розбудови ефективних механізмів за-
безпечення  конкурентного  середовища  було  окремо  визначено  в 
Концепції  Загальнодержавної  програми  розвитку  конкуренції  на 
2014–2024 рр. З огляду на участь України у процесах глобальної лі-
бералізації  торгівлі  актуальнішим  видається  питання  підвищення 
ефективності правозастосовної практики у сфері конкуренції.  
Зважаючи на євроінтеграційні напрями зовнішньої політики 
України, вступ нашої країни до СОТ, набуття чинності угоди про 
заснування зони вільної торгівлі між Україною та країнами Євро-
пейської  асоціації  вільної  торгівлі  та  підписання  й  ратифікації 
Угоди про асоціацію між Україною та ЄС (УА), одним із першо-
чергових  напрямів  стає  забезпечення  відповідного  конкурент-
ного середовища функціонування зон вільної торгівлі.  
Варто зауважити, що одним із ключових елементів заснування 
зони вільної торгівлі між Україною та ЄС стає правове регулю-
вання конкуренції, що прямо передбачено в самому тексті Угоди. 
Факт внесення до тексту Угоди всіх матеріальних і процесуаль-
них аспектів гармонізації конкуренційного права України  свід-
чить  про  сталість  і  незмінність  вимог  щодо  відбудови 
відповідного конкурентного середовища.  
За своєю суттю положення Угоди в цьому аспекті представляє 
так звану клаузулу щодо конкуренції. При цьому в договірній зов-
нішньополітичній практиці ЄС залучення такої "клаузули" є зви-
чною  практикою  [248].  Це  обумовлюється  необхідністю 
регулювання торговельних відносин ЄС із третіми країнами від-
повідно до норм права ЄС, що характеризується екстериторіаль-
ністю його застосування.  
Сталими стають основні принципи забезпечення конкурентного 
середовища в торговельних відносинах між Україною та ЄС. Це під-
тверджується у ст. 254 Угоди про асоціацію, де передбачено, що по-
зитивні наслідки від лібералізації торгівлі можуть бути зменшені за 
рахунок антиконкурентної господарської практики.  
Окрім позитивних аспектів, які віддзеркалені в законодавстві 
України, Угода про асоціацію наголошує на існуванні правових 
прогалин у процесі імплементації норм права конкуренції в наці-
ональне законодавство України, а також терміни їх виконання. 
Причому важливо ще раз підкреслити той факт, що в тексті УА 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
145 
(а не в додатках) містяться чіткі посилання на нормативні акти 
ЄС  (регламенти),  які  мають  бути  залучені  до  законодавства  
України. Основні прогалини в українському законодавстві, на які 
наголошує Угода про асоціацію, слід поділити на аспекти матері-
ального та процесуального права.  
Окрема стаття (ст. 256) Угоди про асоціацію присвячена мате-
ріальним аспектам наближення законодавства України до права 
Євросоюзу у сфері захисту конкуренції та термінам її виконання. 
Умовно такі матеріальні вимоги можна згрупувати відповідно до 
сфери, до якої вони стосуються, зокрема: правовий режим анти-
конкурентних узгоджених дій, контроль над концентрацією, дія-
льність  державних  монополій  і  державна  допомога.  У  межах 
розгляду кожної зі сфер правового регулювання конкуренції в за-
значеній роботі автором виокремлюються конкретні пропозиції 
щодо удосконалення національного законодавства з метою імп-
лементації Угоди про асоціацію.  
Першою умовою удосконалення матеріальних норм українсь-
кого законодавства є його наближення у сфері регулювання ре-
жиму  винятків  з  антиконкурентних  вертикальних  угод. 
У зазначеному дисертаційному дослідженні було доведено існу-
вання режиму блокових винятків для вертикальних угод у праві 
ЄС та проаналізовано їх (у підрозд. 4.2). Статтею 256 УА (п. 3) 
передбачено імплементацію Регламенту № 330/2010 від 20 квітня 
2010 р. Зазначений регламент містить вимоги, відповідно до яких 
вертикальна угода між підприємствами може підпадати під виня-
ток із загальної заборони. В українському законодавстві ст. 10 За-
кону  України  "Про  захист  економічної  конкуренції"  містить 
загальні вимоги щодо узгоджених дій, які можуть бути дозволе-
ними. У Положенні про порядок подання заяв до органів АМКУ 
про надання дозволу на узгоджені дії суб'єктів господарювання 
2002 р. [224]. наведено деталізований порядок розгляду справ про 
надання попереднього дозволу на узгоджені дії. Порядок звіль-
нення від обов'язкового отримання дозволу на узгоджені дії та-
кож передбачений у Типових вимогах 2002 р. [225]. Відповідно 
до ст. 2.1 зазначеного документу дозволяються і не потребують 
дозволу органів АМКУ будь-які узгоджені дії, якщо сукупна ча-
стка на ринку товару всіх суб'єктів господарювання, до складу 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
146 
яких входять учасники узгоджених дій, на будь-якому задіяному 
ринку товару не досягає 5 %. При цьому не робиться диференці-
ації між типами узгоджених дій (вертикальні чи горизонтальні). 
Також  дозволяються  і  не  потребують  дозволу  органів  АМКУ 
будь-які узгоджені дії за одночасної наявності таких умов:  
⴬ у  випадку,  коли  жоден  із  суб'єктів  господарювання,  до 
складу яких входять учасники узгоджених дій, не займає мо-
нопольного  (домінуючого)  становища  на  будь-якому  задія-
ному ринку товару і не має виняткових чи переважних прав 
або повноважень від органів державної влади, органів місце-
вого  самоврядування,  органів  адміністративно-господар-
ського управління та контролю, суб'єктів природної монополії 
чи інших монопольних утворень;  
⴬ коли сукупна частка на ринку всіх суб'єктів господарю-
вання, до складу яких входять учасники горизонтальних, змі-
шаних узгоджених дій, на будь-якому задіяному ринку товару 
не досягає 15 %, або сукупна частка на ринку всіх суб'єктів го-
сподарювання, до складу яких входять учасники вертикаль-
них,  конгломератних  узгоджених  дій,  на  будь-якому 
задіяному ринку товару не досягає 20 %.  
Важливим недоліком в українському законодавстві є вузько 
формалізований підхід до типів угод, на які не отримується дозвіл 
АМКУ.  Українське  законодавство  не  містить  окремих  вимог  і 
критерії для звільнення від отримання дозволів АМКУ для окре-
мих типів угод. Відповідно до права ЄС для вертикальних угод 
застосовують ширший економічний підхід, який передбачає, по-
перше, узяття до уваги того, що сукупний сумарний річний това-
рообіг жодного з учасників ланцюжку дистрибуції (у вертикаль-
них угодах) не перевищує 50 млн євро. По-друге, у Регламенті 
330/2010  вміщені  дві  статті,  норми  яких  унеможливлюють  на-
дання винятків для угод. Іншими словами, це так звані два чорних 
переліки. У ст. 4 регламенту наведені обмеження, наявність яких 
є достатньою для визнання угоди повністю недійсною. Умови, 
уміщені у ст. 5 Регламенту містять норми, які є неприпустимими 
з погляду конкуренції; таким чином ці статті є незаконними, але 
решта  контракту  продовжує  підпадати  під  групове  звільнення 
(типовий випадок окремого підходу до цих статей).  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
147 
Задля заповнення прогалин в українському законодавстві до-
речним було б переглянути практику звільнення від отримання 
дозволу АМКУ або його органів саме для вертикальних угод, які 
за своєю суттю поліпшують систему розповсюдження товарів чи 
послуг. Іншими словами, для українського законотворця стоїть 
завдання запровадити практику надання "блокових (групових)" 
винятків для вертикальних угод.  
У сфері застосування практики антиконкурентних дій Угода 
про асоціацію наголошує на необхідності усунення прогалин в 
українському законодавстві щодо імплементації порядку блоко-
вих винятків для угод щодо передачі технологій, який передбаче-
ний  Регламентом  772/2004  від  27  квітня  2004  р.  [366].  Варто 
зауважити, що в період підготовки УА до підписання в самому 
ЄС відбулися зміни та зазначений Регламент уже не діє. З 1 травня 
2014 р. чинним є Регламент № 316/2014 від 21 березня 2014 р. [367], 
дія якого закінчиться 30 квітня 2026 р. В українському законодав-
стві сфера регулювання трансферту технологій є новою, однак 
урегульованою  спеціальним  Законом  "Про  державне  регулю-
вання діяльності у сфері трансферу технологій", який був прийня-
тий у новій редакції у 2012 р. [93]. Метою прийняття закону є 
визначення правових, економічних, організаційних і фінансових 
засад державного регулювання діяльності у сфері трансферту те-
хнологій. Він спрямований на забезпечення ефективного викори-
стання  науково-технічного  й  інтелектуального  потенціалу 
України, технологічності виробництва продукції, охорони май-
нових прав на вітчизняні технології та/або їх складові на терито-
рії  держав,  де  планується  або  здійснюється  їх  використання, 
розширення  міжнародної  науково-технічної  співпраці  в  цій 
сфері. Поза увагою закону залишаються питання укладання угод 
про трансферт технологій з погляду дотримання норм конкурен-
ції. Навіть саме визначення поняття угоди про трансферт техно-
логій  дається  в  занадто  узагальненій  розпливчастій  формі: 
договір про трансферт технології – договір, укладений у письмо-
вій формі між особами, яким належать та/або яким повністю чи 
частково передаються майнові права на технологію або її скла-
дові (ст. 1 закону). У Регламенті 2014 р. дається повніше регулю-
вання угод про трансферт технологій і, найголовніше, зазначені 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
148 
угоди виводяться із загальних заборон ст. 101 (п. 1) ДФЄС, як це 
передбачено у ст. 2 регламенту. Однак при цьому в регламенті 
містяться спеціальні умови для отримання режиму винятків із за-
борон, якими є не перевищення 20 % частки ринку для вертика-
льних  угод  та  не  перевищення  30 %  частки  ринку  для 
горизонтальних угод (ст. 3 регламенту). Окрім цього, чітко рег-
ламентовано,  на  які  випадки  не  поширюється  режим  винятків 
(т. зв. hard core restrictions), зокрема, у випадках фіксування ціни 
перепродажу  продукту  третій  стороні,  розподілу  ринку  збуту 
продукту, а також обмеження виробництва продукту, якщо воно 
виконується під замовлення або передається на умовах взаємності 
(reciprocal agreement). Із проведеного аналізу можна зробити ви-
сновок, що українське законодавство не врегульовує питання ук-
ладання договорів про трансферт технологій. Єдиний аспект, який 
урегульований Законом, це порядок передачі майнових прав на те-
хнології, створені за бюджетні кошти (ст. 11). Отже, вважаємо за 
доцільне запропонувати розробити спеціальний закон для врегу-
лювання відносин у сфері укладання договорів про трансферт тех-
нологій або інших прав інтелектуальної власності та надання для 
них  окремого  режиму  у  світлі  дотримання  норм  конкуренції. 
Угода про асоціацію містить вимогу щодо 3-річного періоду для 
повної імплементації регулювання такого виду відносин.  
Наступним аспектом удосконалення матеріальних норм регу-
лювання конкуренції є контроль за концентраціями. Угода про 
асоціацію містить додаткові вимоги щодо удосконалення право-
вого регулювання контролю за концентраціями. Так, ст. 256 (п. 2) 
Угоди містить посилання на окремі статті Регламенту 139/2004 
від 20 січня 2004 р. [379] (а саме ст. 1 та ст. 5 (1) та (2)), які мають 
бути  імплементовані  в  національне  законодавство  впродовж 
трьох років від моменту набуття чинності даною Угодою.  
Вимоги Угоди про асоціацію повністю змінюють фінансові й 
економічні  показники  концентрації,  що  підлягає  обов'язковій  
"авторизації"  антимонопольним  органом.  Варто  констатувати, 
що встановлені ще на початку 2000-х рр. порогові значення та 
процедури є застарілими і не відповідають потребам сьогодення 
в  частині  забезпечення  ефективного  балансу  між  необхідністю 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
149 
здійснення попереднього контролю за економічними концентра-
ціями з метою запобігання обмеженню конкуренції та монополі-
зації  товарних  ринків  та  тими  витратами  й  адміністративними 
обмеженнями, які створює для бізнесу така процедура поперед-
нього контролю. Можна припустити, що гармонізація режиму ко-
нтролю за концентраціями насамперед спрямована на зменшення 
кількості звернень суб'єктів господарювання за дозволом, а зу-
силля  конкурентного  відомства  мають  зосереджуватися  на  тих 
трансакціях, які дійсно можуть суттєво змінити структуру ринку 
на тривалий час.   
Так,  на  виконання  зазначеного положення 26 січня 2016 р. 
були прийняті зміни до Закону України "Про захист економічної 
конкуренції" щодо підвищення ефективності системи контрою за 
економічними концентраціями (проект № 2168 а від 25.06.2015), 
та 16 березня 2016 р. він був підписаний Президентом України 
[94] і набув чинності 18 травня 2016 р.    
Зазначеним  законом  запроваджено  дворівневу  модель  конт-
ролю за концентраціями:  
⴬ перший рівень спрямований на контроль за концентраці-
ями за участі великих українських компаній, сукупний річний 
оборот або сумарна вартість активів в Україні, принаймні двох 
із яких, перевищує 4 млн євро, і при цьому їхній сукупний обо-
рот або вартість активів у світі перевищують 30 млн євро;  
⴬ другий рівень спрямований на контроль за концентраці-
ями, що полягають у придбанні іноземними компаніями, сві-
товий  оборот  яких  перевищує  100  млн  євро,  українських 
підприємств, показник обсягу реалізації яких перевищує екві-
валент 8 млн євро в Україні (вартість активів при цьому до 
уваги не беруть).  
Також Законом запроваджується норма, згідно з якою конце-
нтрація, учасником якої є іноземний суб'єкт господарювання та 
суб'єкт господарювання, що діє в Україні, потребуватиме одер-
жання попереднього дозволу, якщо показник обсягу реалізації то-
варів  учасника  концентрації  в  Україні  перевищує  еквівалент 
8 млн євро,  а  світовий  оборот  іноземної  компанії  перевищує 
100 млн євро. Ураховуючи одночасне запровадження законопро-
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
150 
ектом спрощеної скороченої процедури розгляду таких концент-
рацій та встановлення порогових показників на такому високому 
рівні, цей підхід дозволяє, з одного боку, запобігти можливому 
обмеженню конкуренції внаслідок поглинання потужних україн-
ських підприємств їхніми іноземними конкурентами або внаслі-
док скуповування українських підприємств, що діють на одному 
ринку, офшорними компаніями, з іншого, поліпшити умови для 
залучення іноземних інвестицій, вивільнивши з-під адміністрати-
вних процедур попереднього контролю незначні, як для трансна-
ціонального рівня, концентрації.  
Аналіз змісту ст. 2 Закону України про захист конкуренції дозво-
ляє зробити висновок, що до сфери його застосування потрапляють 
ті  економічні  відносини,  "що  впливають  чи  можуть  впливати  на 
конкуренцію на території України". Ця норма імплементує так звану 
доктрину ефекту, якою встановлюється принцип екстериторіально-
сті національного законодавства щодо відносин, які, хоч і мають мі-
сце  поза  межами  суверенної  території  держави,  але  можуть 
впливати на права й інтереси суб'єктів господарювання, споживачів 
на її території. Із цього питання АМКУ висловлював позицію, що 
національний режим контролю за концентраціями покликаний за-
хищати не тільки існуючу, але й потенційну конкуренцію і дозволяє 
оцінити потенційний вплив концентрації закордонних суб'єктів гос-
подарювання на ринки в Україні.  
Окремі вимоги містяться в Угоді щодо приведення діяльності 
державних монополій у відповідність до основних принципів ан-
тимонопольного права. Так, ст. 258 Угоди містить зобов'язання 
впродовж п'яти років від моменту набуття нею чинності узгодити 
діяльність державних монополій, які займаються господарською 
діяльністю, із принципом недискримінації відповідно до умов до-
бросовісної конкуренції товарів та суб'єктів господарювання.  
З метою удосконалення українського антимонопольного зако-
нодавства щодо відповідальності за правопорушення у сфері кон-
куренції  Законом  України  "Про  внесення  змін  до  деяких 
законодавчих актів України щодо гуманізації відповідальності за 
правопорушення у сфері господарської діяльності" № 4025-УІ від 
15 листопада 2011 р., який набрав чинність 18 січня 2012 р., було 
внесено низку змін до Кримінального кодексу України, внаслідок 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
151 
яких було декриміналізовано антиконкурентні діяння, що перед-
бачалися ст. 228 кримінального закону, а саме: примушування до 
антиконкурентних  узгоджених  дій  шляхом  насильства  чи  за-
вдання матеріальної шкоди або погрози застосування насильства 
чи завдання такої шкоди (а також такі ж дії, учинені організованою 
групою або  особою, раніше  судимою за цей  злочин). Внаслідок 
скасування  кримінальної  відповідальності  за  примушування 
вступу в картельну змову, законодавцем було доповнено Кодекс 
про  адміністративні  правопорушення  аналогічною  статтею 
(ст. 166–18 "Примушування до антиконкурентних узгоджених дій"), 
що передбачає адміністративну відповідальність за згадані діяння.  
З економіко-юридичної позиції така гуманізація є невиправда-
ною, головним чином, зважаючи на характер порушення та його 
прямий  вплив  на  економіку  держави  та  становище  споживача  і 
конкурентів, що, особливо в період глобальної економічної кризи, 
є неприпустимим. Отже, кримінальне законодавство України, нині  
не передбачає кримінально-правової відповідальності за картельні 
змови  та  примушування  до  вступу  в  картельну  змову,  хоча  вже 
тривалий час фахівцями в галузі антимонопольного права обгово-
рюється можливість внесення у кримінальний закон змін, що спря-
мовані  на  криміналізацію  картельної  поведінки,  що,  за  своєю 
суттю, є повністю виправданим в українських реаліях.   
Поряд із цим, зазначене питання має бути врегульованим із 
проблемами реалізації Програми пом'якшення покарання: якщо 
власники чи посадові особи компаній, що були причетними до 
змови, беруть участь у цій Програмі і, відповідно, їх адміністра-
тивна відповідальність пом'якшується, то потрібно, щоб вони та-
кож  звільнялися  і  від  кримінальної  відповідальності,  оскільки 
збереження  такої  кримінально-правової  санкції  для  учасників 
буде відштовхувати потенційних заявників від кроку щодо розк-
риття змови (оскільки ті, отримавши знижки від штрафів, будуть 
змушені нести кримінальну відповідальність).  
Найуразливішою  сферою  є  правове  регулювання  державної 
допомоги. Слід зазначити, що питання гармонізації цієї сфери по-
рушувалося й у Плані дій 2005 р., і в Порядку денному асоціації  
Угода  про  асоціацію  найбільше  уваги  приділяє  зобов'язанням 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
152 
щодо необхідності заповнення прогалини в українському законо-
давстві у сфері державної допомоги. Стаття 262 УА містить зага-
льне  правило,  відповідно  до  якого  "будь-яка  допомога,  що 
надається Україною або державами – членами Євросоюзу через 
державні ресурси, що викривлює або загрожує викривленню кон-
куренції шляхом створення переваг для певних підприємств чи 
виробництв, є несумісною з ефективним функціонуванням Угоди 
тією мірою, якою вона може вплинути на торгівлю між сторо-
нами". Саме такий принцип віддзеркалений у ст. 107 ДФЄС, яка, 
одночасно із принципом несумісності державної допомоги із вну-
трішнім  ринком  Євросоюзу,  містить  положення,  відповідно  до 
яких державна допомога може визнаватися такою, що є суміс-
ною. За цією аналогією Угода про асоціацію також містить поло-
ження, відповідно до яких державна допомога є допустимою та 
може визнаватися допустимою. Це, зокрема, допомога, що нада-
ється:  з  метою  забезпечення  споживачів  соціально-важливими 
товарами за умови, що така допомога не є дискримінаційною сто-
совно  місця  походження  товарів;  та  з  метою  відшкодування 
шкоди особам, які постраждали від надзвичайних ситуацій тех-
ногенного та природного характеру. Таку допомогу вважають до-
пустимою  (п. 2  ст. 262  Угоди).  Друга  категорія  винятків 
стосується таких видів допомоги, які надаються з метою: 
⴬ сприяння соціально-економічному розвитку регіонів, рі-
вень життя в яких є низьким або рівень безробіття – високим; 
⴬ виконання  загальнодержавних програм або розв'язання 
соціальних  та  економічних  проблем  загальнонаціонального 
характеру; 
⴬ сприяння розвитку окремих видів господарської діяльно-
сті або суб'єктам господарювання, які провадять діяльність в 
окремих  економічних  зонах,  якщо  це  не  суперечить  іншим 
чинним  міжнародним договорам; 
⴬ підтримки та збереження національної культурної спадщини, 
вплив яких на конкуренцію є несуттєвим (п. 3 ст. 262 Угоди).  
Відповідно до практики Євросоюзу друга група вилучень від-
різняється від попередньої тим, що для отримання такого вилу-
чення необхідною є не тільки відповідна нотифікація, але й дозвіл 
Єврокомісії, яка має виняткові повноваження щодо розв'язання 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
153 
цього питання. Крім того, Угодою зазначається необхідність за-
провадження  правового  механізму  незначної  допомоги,  яка  a 
priory не справляє значного впливу на торгівлю між сторонами. 
У ст. 263 визначено, що незначною є допомога, яка надається од-
ному суб'єкту господарювання, сукупний розмір якого незалежно 
від її форми та джерел не перевищує 200 тис. євро за останні три 
роки. Зазначимо, що положення Угоди щодо правового регулю-
вання державної допомоги тлумачаться відповідно до ст. 106, 107 
та 93 ДФЄС та до актів вторинного законодавства в цій сфери, у 
тому числі актів рекомендаційного характеру, про що прямо за-
значено у ст. 264 Угоди.   
На виконання вимог щодо необхідності гармонізації законодав-
ства України до норм права Євросоюзу у сфері надання державної 
допомоги впродовж п'яти років групою експертів розроблявся про-
ект закону про державну допомогу. У серпні 2012 р. до Верховної 
Ради України було передано проект, а в липні 2014 р. був ухвале-
ний Закон України "Про державну допомогу суб'єктам господарю-
вання"  [99],  спрямований  на  наближення  до  правил  ЄС.  Як 
передбачено в самому Законі його набуття чинності відбудеться 
через три роки від дня його офіційного опублікування. Крім того, 
у 2013 р. був прийнятий План заходів щодо проведення інститу-
ційної реформи у сфері моніторингу та контролю державної допо-
моги суб'єктам господарювання [226].  
Для України впровадження правового регулювання державної 
допомоги є новим і недослідженим явищем. До появи зазначе-
ного Закону України, прийнятого влітку 2014 р., у чинному зако-
нодавстві  України  був  відсутній  чіткий  правовий  механізм 
регулювання  державної  допомоги  та  її  моніторингу.  Стаття  42 
Конституції України передбачає чітке зобов'язання держави за-
безпечувати  захист  конкуренції  у  підприємницькій  діяльності, 
що передбачає контроль за наданням державної підтримки, яка 
потенційно впливає на конкуренцію загалом. Стаття 16 Госпо-
дарського кодексу України визначає можливість надання дотацій 
та інших засобів державної підтримки суб'єктів господарювання, 
натомість містить відсильну норму до спеціального закону, який 
би  врегульовував  відносини  державної  допомоги.  Крім  того,  у 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
154 
ст. 26 Господарського кодексу містяться правила щодо винятко-
вих можливостей обмеження конкуренції, які також мають бути 
врегульовані  окремим  законом,  як  це  чітко  визначено  у  п. 3  
зазначеної статті. Законом України "Про державну допомогу су-
б'єктам господарювання були внесені зміни до Господарського 
кодексу, було замінено ст. 26 з "обмеження конкуренції" на "дер-
жавна допомога суб'єктам господарювання", якою чітко пропису-
ється відсильна норма до спеціального закону.  
У межах Закону України "Про державну допомогу суб'єктам 
господарювання" АМКУ визначається як уповноважений орган у 
сфері державної допомоги, а Кабінет Міністрів України наділя-
ється важливими функціями щодо звільнення від повідомлень. 
Варто зауважити, що Закон України "Про державну допомогу 
суб'єктам господарювання" розробляли відповідно до норм права 
Євросоюзу. Норми даного законопроекту повністю відтворюють 
усі вимоги, які ставить Угода про асоціацію. Фактично, ухвален-
ням закону  вимога ст. 267 Угоди щодо обов'язкової імплемента-
ції зазначеної сфери до національної правової системи впродовж 
трьох років з моменту набуття нею чинності є виконаною.  
Відповідно до Закону України "Про державну допомогу суб'єктам 
господарювання" АМКУ стає уповноваженим органом стосовно: 
⴬ отримання повідомлень про нову державну допомогу від 
надавачів такої допомоги, прийняття їх до розгляду або від-
мова у їхньому розгляді; 
⴬ визначення  належності  до  державної  допомоги  заходів 
щодо підтримки суб'єктів господарювання за рахунок ресурсів 
держави чи місцевих ресурсів, оцінювання допустимості дер-
жавної допомоги для конкуренції, ухвалення рішень; 
⴬ збирання  та  проведення  аналізу  інформації  про  заходи 
щодо підтримки суб'єктів господарювання за рахунок ресурсів 
держави  чи  місцевих  ресурсів,  вимагання  від  надавачів  та 
отримувачів державної допомоги, їхніх посадових осіб інфор-
мації, у тому числі з обмеженим доступом, необхідної для ух-
валення рішень (ст. 8 Закону).  
Законом передбачено правове регулювання моніторингу дер-
жавної  допомоги,  порядок  її  повідомлень  до  АМКУ,  порядок  
визначення  неналежного  використання  державної  допомоги 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
155 
та порядок її повернення. Однак жодних підзаконних нормати-
вно-правових актів на виконання Закону не було поки що прийн-
ято.  Процедури  оцінки  АМКУ  стану  ринку,    сумісності  схем 
державної  допомоги  не  прописані  та  не  є  відомими  для  самих 
працівників АМКУ.  
Важливим є положення Угоди (п. 3 (а) ст. 267), яким зазнача-
ється, що впродовж п'ятирічного терміну дії УА державна допо-
мога  в  Україні  буде  вважатися  такою,  що  надається  з  метою 
сприяння економічному розвитку регіонів з украй низьким рів-
нем життя чи значним рівнем безробіття.  
У  сфері  удосконалення  процедурних  аспектів  застосування 
норм  конкуренції  важливе  значення  має  виконання  принципу 
прозорості й аргументованості рішень АМКУ і судів у справах 
про узгоджені дії та концентрацію та їхня своєчасна публікація. 
Щодо приведення у відповідність процесуальних норм реалізації 
політики конкуренції то слід зазначити, що основним недоліком 
українського законодавства є відсутність принципу прозорості у 
процесі ухвалення рішень АМКУ. Угодою про асоціацію перед-
бачається, що впродовж трьох років з моменту набрання чинності 
Угоди Закон України "Про захист економічної конкуренції" має 
бути доповненим зобов'язанням АМКУ щодо публікації рішень у 
справах  про  порушення  законодавства  про  захист  економічної 
конкуренції, а також рішень у справах щодо контролю над кон-
центраціями (п. 1, 3 ст. 256 Угоди). Діюча ст. 48 Закону України 
"Про  захист  економічної  конкуренції"  та  Закон  України  "Про 
АМКУ"  не  визначають  обов'язку  АМКУ  офіційно  публікувати 
свої рішення. Це зобов'язання випливає зі ст. 256 (п. 1) Угоди про 
асоціацію, якою чітко визначено норму, що має бути імплемен-
тована  в  законодавство  України,  а  саме  ст. 30  Регламенту 
№ 1/2003 від 16 грудня 2002 р.  
Так,  на  виконання  зазначених  положень  УА  були  прийняті 
зміни в національне законодавство України [90], що набрали чин-
ності із 3 березня 2016 р., які передбачають обов'язок АМКУ пу-
блікувати інформацію про рішення АМКУ впродовж 10 робочих 
днів з дня ухвалення відповідного рішення за винятком інформа-
ції з обмеженим доступом. Таким чином, запроваджується нова 
система подання інформації АМКУ, на яку особи мають право 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
156 
запровадити режим обмеженого доступу (ст. 22 Закону України 
"Про АМКУ"). Варто зауважити, що з літа 2015 р. АМКУ започа-
ткував  публічне  опублікування  інформації  щодо  своїх  рішень. 
Насправді, українська доктрина та практика очікує від АМКУ не 
тільки формалізованого підходу до опублікування своїх рішень, 
а й розкриття методології в аргументації своїх рішень з метою 
вироблення послідовної правозастосовної практики.  
Також у ст. 255 (п. 5, 6) Угоди містяться зобов'язання АМКУ 
прийняти й опублікувати документи, які б пояснювали принципи 
накладання  грошових санкцій за порушення норм конкуренції. 
Також важливо звернути увагу на таке: незважаючи на те, що за 
Законом України "Про захист економічної конкуренції" Антимо-
нопольний комітет України може накладати штрафи на поруш-
ників у розмірі до десяти відсотків доходу від реалізації товарів 
за  попередній  фінансовий  рік  (поряд  із  цим,  якщо  незаконно 
отримані прибутки становлять понад десять відсотків загального 
доходу суб'єкта, то штраф за порушення може перевищувати три-
кратний розмір такого картельованого прибутку), як уже вище за-
значалося, нез'ясованим донині залишається питання методики та 
підходів визначення в Україні суми ймовірного штрафу, хоча вже 
кілька років активно впроваджується Програма пом'якшення по-
карання за картелі. Так, діюча ст. 52 Закону України "Про захист 
економічної  конкуренції"  визначає  граничні  межі  визначення 
штрафних санкцій, не визначаючи порядок їхнього обчислення. 
У Євросоюзі у 2006 р. було прийнято Керівництво щодо методу 
обчислення штрафних санкцій [443]. Так, якщо в європейській 
практиці штрафні санкції вираховуються із великою точністю із 
можливістю оспорювання кожного недобросовісно нарахованого 
євро в судах, то в Україні такі штрафи вираховують приблизно та 
не методично, що, за своєю суттю неприпустимо, оскільки не в 
повній  мірі  виявляє  потрібний  ефект.  Зазначене  зобов'язання 
було втілене в Рекомендаційних роз'ясненнях АМКУ з метою од-
накового застосування методики нарахування штрафних санкцій 
за  порушення  законодавства  про  конкуренцію,  первинно  ухва-
лені Розпорядженням АМКУ № 16-рр від 15.09.2015, та прийняті 
в  оновленій  редакції  Розпорядженням  АМКУ  № 6-рр  від 
16.02.2016. Зазначений документ становить собою революційний 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
157 
новий підхід АМКУ до нарахування штрафних санкцій на заса-
дах  пропорційності,  недискримінаційності  та  розумності  (п. 4 
роз'яснень). Було запроваджено дві стадії калькуляції штрафних 
санкцій – визначення базового розміру штрафу й урахування по-
м'якшуючих та обтяжуючих обставин. Таким чином, АМКУ, з 
одного боку, урахував європейську практику роз'яснень щодо ка-
лькуляції штрафних санкцій. Однак, з іншого боку, це породило 
більше запитань ніж відповідей, оскільки проект закону України 
щодо вдосконалення системи судового перегляду рішень АМКУ, 
у тому числі щодо правильності нарахувань штрафних санкцій 
(законопроект № 2431) так і не був прийнятий станом на 20 гру-
дня 2016 р. При цьому доктрина та практика так і не прийшли до 
єдиної думки із цього приводу, особливо у світлі судової рефо-
рми в Україні, і висувається навіть ідея щодо необхідності запро-
вадження  спеціальних  судів,  на  кшталт  трибуналів  у  Канаді, 
Австралії, Великій Британії тощо, або створення Патентно-кон-
куренційного суду як окремої палати у складі Верховного суду 
України, який перебуває на етапі формування.   
Основним засобом ефективного процесу гармонізації та взає-
морозуміння сторін Угоди у сфері конкуренції стають консульта-
ції,  проведення  яких  передбачається  у  ст. 260  УА.  Процедура 
консультацій застосовуватиметься під час тлумачення або засто-
сування сторонами правил конкуренції.  
Із проаналізованих сфер основних напрямів наближення укра-
їнського антимонопольного законодавства до права Євросоюзу 
відповідно до вимог Угоди про асоціацію можна зробити висно-
вок, що основним недоліком української правової системи є не-
достатній рівень належного правозастосування й удосконалення 
прозорого механізму та процедури  ухвалення рішень, у тому чи-
слі через механізм оприлюднення рішень національного антимо-
нопольного  органу.  Необхідною  умовою  для  забезпечення 
гармонізованої системи правового регулювання конкуренції пос-
тає  співпраця  та  координація,  включаючи  обмін  інформацією, 
між відповідними національними органами України, Євросоюзу 
та його держав-членів, на що вказує ст. 259 УА. Окрім цього, у за-
значеній статті УА робиться наголос на тому, що така співпраця 
жодним чином не впливає на ухвалення національними органами 
незалежних рішень.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
158 
Заборона антиконкурентних дій у формі узгоджених дій або 
угод,  зловживання  домінуючим  становищем,  а  також  принцип 
контролю за концентраціями є базовими елементами реалізації 
вільної торгівлі. Державна допомога, що надається підприємст-
вам державами, може спричинити викривлення конкуренції шля-
хом створення переваг для певних підприємств чи виробництв. 
З огляду на це державна допомога окремо регулюється правом  
Євросоюзу і є об'єктом суворого контролю. У зв'язку із цим спе-
ціальна  увага  в  Угоді  про  асоціацію  приділена  саме  питанням 
державної допомоги.  
Правова гармонізація є процесом наближення різних правових 
систем до певних правових зразків, за рахунок чого відбувається 
зближення систем. При цьому предметом гармонізації є не тільки 
матеріальний зміст норм, що запозичується, а й характер їхнього 
практичного застосування. У цьому аспекті найважливішого зна-
чення набуває практика Суду ЄС, що тлумачить та роз'яснює осо-
бливості  реалізації  норм  права  Євросоюзу.  Для  виконання 
зазначених зобов'язань Україна має впродовж трьох років з мо-
менту набрання чинності Угоди про асоціацію адаптувати своє 
законодавство в цій сфері до законодавства ЄС і створити нале-
жну й ефективну інституційну систему, охоплюючи операційно 
незалежний орган із необхідними повноваженнями, систему кон-
тролю надання та використання державної допомоги, передбача-
ючи забезпечення відповідної статистичної інформації. 
 
 
2.3. Правові інструменти реалізації 
Угоди про асоціацію 
України з Європейським Союзом 
 
 
Набрання чинності Угодою про асоціацію між  Україною та 
Європейським Союзом (УА) [281] і створення поглибленої та все-
охоплюючої зони вільної торгівлі України з ЄС (ЗВТ) відкрили 
новий етап розвитку відносин України з ЄС. Перехід до практич-
ної реалізації УА започаткував поглиблену інтеграцію з Євросо-
юзом та став чинником, що визначає подальші напрями розвитку 
правової системи України. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
159 
Як відомо, асоціація є особливою організаційно-правовою фор-
мою, що дозволяє Європейському Союзу заснувати спеціальні при-
вілейовані  відносини  із  третьою країною, які значною мірою 
визначаються принципами та цінностями Євросоюзу. Правовою ос-
новою  асоціації  служить  ст. 217  Договору  про  функціонування  
Європейського Союзу, відповідно до якої "Союз може укладати з 
однією чи кількома країнами чи міжнародними організаціями угоди 
про створення асоціації, що характеризуються взаємними правами 
й обов'язками, спільними діями й особливими процедурами" [603].  
Зважаючи  на  той  факт,  що  угода  про  асоціацію  –  це  поняття 
права Європейського Союзу, а не українського права, слід підкрес-
лити, що особливості таких угод визначаються насамперед практи-
кою  їхнього  використання  в  зовнішніх  зносинах  Євросоюзу. 
Українській стороні слід у повній мірі усвідомлювати правову при-
роду та зміст асоціації з Європейським Союзом, що ґрунтується на 
складених у праві ЄС принципах та має специфічні риси [12]. 
Угоду про асоціацію між Україною та ЄС відносять до нового 
покоління угод ЄС про співпрацю із третіми країнами [173]. У ній 
відображено кардинальні зміни, внесені до Лісабонських редак-
цій установчих договорів ЄС [603]. Масштабність та амбіційність 
поглибленої та всеохоплюючої асоціації між Україною та ЄС ві-
дрізняють цю угоду від решти угод про асоціацію, досі укладених 
ЄС. УА запроваджує новий формат у розвитку договірних відно-
син сторін, спрямований на здійснення політичного об'єднання 
(політична складова) й економічної інтеграції (економічна скла-
дова), головним чином, за допомогою зміцнення політичного ді-
алогу,  співпраці  з  урегулювання  кризових  ситуацій  і 
законодавчого зближення. 
Внесення до УА значної кількості сфер співпраці та їхня дета-
льна регламентація зумовлює необхідність створення правових 
передумов для реалізації її положень за допомогою цілої низки 
правових інструментів.  
Серед таких інструментів, насамперед, варто виокремити ін-
ституційний механізм асоціації. 
Угодою передбачається постійний діалог на найвищому полі-
тичному рівні у формі самітів за участі голів Європейської ради і 
Єврокомісії,  з  одного  боку,  та  президента  України,  з  іншого.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
160 
Політичний діалог передбачає різні формати, зокрема регулярні 
зустрічі  представників  сторін,  використання  дипломатичних 
і військових каналів, регулярні зустрічі експертів та інші проце-
дури (ст. 5 УА). 
Відповідно до положень розд. VII УА передбачається засну-
вання трьох основних інститутів: Ради асоціації, Комітету асоці-
ації та Міжпарламентського комітету асоціації. Така структура 
подібна до інституційного механізму, створеного свого часу Уго-
дою  про  партнерство  та  співробітництво  України  з  ЄС.  Однак 
особливістю Ради асоціації порівняно з Радою з партнерства та 
співробітництва є наділення її компетенцією ухвалювати обов'я-
зкові для сторін рішення (ст. 463 УА).  
Рада асоціації покликана здійснювати контроль і моніторинг 
за виконанням й імплементацією УА, може розглядати питання 
двосторонніх і міжнародних відносин (ст. 461 УА). До її складу 
входять представники Ради ЄС, Комісії ЄС та уряду України. За-
сідання Ради асоціації мають проводитися на регулярній основі, 
але не рідше, ніж раз на рік. Конфігурація Ради визначається за 
взаємною згодою. На своєму першому засіданні 15 грудня 2014 р. 
Рада асоціації створила інституційні рамки для поглибленої спів-
праці  шляхом  ухвалення  Рішення  про  прийняття  регламентів 
Ради асоціації, Комітету асоціації і його підкомітетів [221]. 
Раді асоціації відведено вирішальну роль у процесі законода-
вчого наближення. Відповідно до ст. 463 УА вона виступатиме як 
форум для обміну інформацією про чинні та заплановані євро-
пейські  й  українські  законодавчі  акти  і  наділена  компетенцією 
оновлювати чи змінювати Додатки до угоди з метою врахування 
розвитку права ЄС. 
Сприяти виконанню повноважень Ради покликаний Комітет 
асоціації із представництвом на рівні вищих посадових осіб сто-
рін. Основним завданням Комітету є підготовка засідань Ради. 
Рада може делегувати йому свої обов'язки. Комітет асоціації ма-
тиме повноваження щодо ухвалення рішень у сферах, у яких Рада 
асоціації делегувала йому повноваження для цього. Рішення Ко-
мітету  будуть  обов'язковими  для  Сторін,  які  прийматимуть 
відповідні заходи щодо їхньої реалізації. Комітет асоціації ухва-
люватиме свої рішення за погодженням сторін. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
161 
Окрему  роль  у  сфері  ЗВТ  відіграє  створений  відповідно  до 
ст. 465 (4) УА Комітет асоціації у спеціальному складі, який що-
найменше раз на рік розглядатиме питання, охоплені положен-
нями  розд. IV  "Торгівля  і  питання,  пов'язані  з  торгівлею"  УА. 
Крім того, передбачається можливість створення конкретних пі-
дкомітетів.  Постановою  Кабінету  Міністрів  України  № 646  від 
8 липня 2015 р. затверджено Порядок організації роботи підкомі-
тетів Комітету асоціації між Україною та ЄС [203]. Комітету асо-
ціації в торговельному складі є підзвітними підкомітети, створені 
відповідно до розд. IV Угоди: підкомітет з управління санітар-
ними та фітосанітарними заходами; підкомітет з питань митної 
співпраці; підкомітет із питань географічних зазначень; підкомі-
тет із питань торгівлі та сталого розвитку. 
Продовжуючи попередню практику в межах відносин парт-
нерства Україна – ЄС, парламентський Комітет асоціації, перед-
бачений  ст. 467  УА,  стане  форумом  для  обміну  думками  між 
українським та європарламентом. Він може надавати рекоменда-
ції Раді асоціації. 
Новим елементом інституційного механізму, запровадженим УА 
є платформа громадянського суспільства, якій присвячено ст. 469–
470 УА. Її метою є залучення інститутів громадянського суспільства 
до участі у врегулюванні питань співпраці у сфері торгівлі та ста-
лого розвитку, а також участі у соціальному та культурному діало-
гах.  Платформа  громадянського  суспільства  складається  із  членів 
Європейського економічного та соціального комітету та представ-
ників громадянського суспільства України. Цей компонент грома-
дянського суспільства відображає його значення в межах Східного 
партнерства  та  доповнює  багатосторонній  форум  громадянського 
суспільства, який був створений після Празького саміту Східного 
партнерства у 2009 р. 
Характеризуючи передбачений УА інституційний інструмент, 
слід зауважити, що надзвичайно важливе значення для його ефе-
ктивного використання має побудова дієвого євроінтеграційного 
механізму  всередині  України.  Певна  робота  в  цьому  напрямі 
розпочата. Зокрема, з метою забезпечення ефективної координації 
державної політики у сфері європейської інтеграції та виконання 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
162 
УА на рівні уряду започатковано роботу Урядового офісу з пи-
тань європейської інтеграції у структурі Секретаріату Кабінету 
Міністрів України; запроваджено посади заступників міністрів з 
питань європейської інтеграції, призначення яких здійснюється за 
результатами відкритого відбору [123]. Із квітня 2016 р. розпочав 
роботу  віце-прем'єр  із  питань  європейської  та  євроатлантичної  
інтеграції. Однак масштабність організаційно-правової роботи, по-
в'язаної з реалізацією УА, потребує вдосконалення внутрішньоде-
ржавної  інституційної  роботи.  Серед  першочергових  завдань 
налагодження технічної роботи з перекладу документів ЄС укра-
їнською  мовою,  удосконалення  механізму  оцінки  відповідності 
українського  законодавства  вимогам  європейського,  налаго-
дження  координаційної  роботи  між  компетентними  органами  з 
метою якісної та своєчасної реалізації планів із гармонізації.  
У цьому зв'язку надзвичайно актуальною стає й кадрова про-
блема, що зумовлює необхідність підготовки фахівців із європей-
ського права, глибоко обізнаних із положеннями УА, які були б 
здатні організувати роботу з її імплементації [7]. 
Від  ефективності  двостороннього  та  внутрішнього  інституцій-
ного механізму залежить використання особливого інструменту ре-
алізації  УА  –  гармонізації  українського  законодавства  із 
законодавством ЄС. Відповідно до викладеного у ст. 474 УА загаль-
ного зобов'язання "Україна здійснюватиме поступове наближення 
свого законодавства до права ЄС". Це положення відображається 
в конкретних зобов'язаннях і механізмах, визначених як у додат-
ках, так і в конкретних розділах угоди. Їхній аналіз свідчить, що 
наближення українського законодавства до законодавства ЄС є 
необхідною умовою та основним правовим інструментом реалі-
зації асоціації України з ЄС. 
Варто зауважити, що питання гармонізації законодавства не 
нове у відносинах України з ЄС. Ще з початку дії Угоди про пар-
тнерство і співробітництво про нього йдеться в усіх основних до-
кументах, що регулюють співпрацю України з ЄС. Певною мірою 
теоретичні проблеми гармонізації досліджували й у вітчизняній 
доктрині,  зокрема  в  роботах  Ю. Капіци,  Н. Малишевої,  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
163 
В. Муравйова, К. Смирнової, Р. Петрова1. Однак УА виносить зо-
бов'язання  України  поступово  наближувати  власне  законодав-
ство  до  норм  і  стандартів  ЄС  на  новий  рівень.  Зокрема,  угода 
містить новаторські положення щодо питань правового регламенту-
вання таких сфер, як технічні бар'єри в торгівлі (гл. 3 УА), фітосані-
тарні  заходи  (гл. 4),  заснування  підприємницької  діяльності, 
торгівля послугами й електронна комерція (гл. 6), державні закупі-
влі (гл. 8), захист прав інтелектуальної власності (гл. 9), конкуренція 
(гл. 10), прозорість (гл. 12) тощо, де Європейський Союз налашто-
ваний поділитися з Україною часткою свого внутрішнього ринку за 
умови наближення українського законодавства до права ЄС.  
Із цією метою численні додатки та протоколи до УА містять 
великий перелік посилань на вторинне законодавство ЄС і таким 
чином разом із положеннями УА  закріплюють  переважну час-
тину норм, що становлять acquis Євросоюзу. При цьому в різних 
сферах, охоплених Угодою, положення про гармонізацію законо-
давства викладені по-різному: у деяких – процес законодавчого 
наближення чітко пов'язаний із виходом на внутрішній ринок ЄС 
відповідних товарів, а відтак додатки містять детальний перелік 
відповідної нормативно-правової бази ЄС, тоді як інші мають за-
гальніший характер або навіть не передбачають чіткого право-
вого  зобов'язання  щодо  наближення  законодавства.  Певною 
мірою така відмінність у підході до гармонізації обумовлюється 
різними цілями кожної глави УА. 
                                                                  
1Одним з основних дискусійних питань є питання понятійного визначення про-
цесу наближення законодавства, пов'язане з певною термінологічною плутани-
ною. Як слушно зазначає В. Муравйов, в УА, як і в інших міжнародних угодах 
ЄС, немає визначення поняття гармонізації [170]. При цьому в Угоді вживають 
різні традиційні й для права Євросоюзу терміни як "зближення" (преамбула, ст. 1, 
59, 84, 337, 358, 375, 405, 417, 428, 474 тощо), "законодавче зближення" (ст. 149, 
152), "регуляторне зближення" (ст. 64, 114, 124, 133, 322), "гармонізація" (ст. 359, 
404),  "адаптація"  (ст. 138),  "визнання  міжнародних  принципів  і  стандартів" 
(ст. 291, 346, 378, 385), "взаємне визнання правил" (ст. 70, 83, 106, 140), "транспо-
зиція" (ст. 56, 65, 96) тощо. Як й у випадку з установчими договорами про Євро-
союз, це може означати, що в УА йдеться про різні способи визначення одного й 
того  самого  процесу,  головною  метою  якого  є  створення  однакових правових 
умов для суб'єктів співпраці між Україною та ЄС. З огляду на це в межах цієї ро-
боти терміни гармонізація та наближення законодавства вживаються як тотожні.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
164 
Яскравим прикладом масштабних зобов'язань України з гармо-
нізації  власного  законодавства  з  відповідним  законодавством  ЄС 
може служити гл. 3 розд. 4 УА, що регулює технічні бар'єри в торгі-
влі. Її положеннями запроваджується "революційний підхід" до га-
рмонізації українського законодавства із правом ЄС у цій сфері. 
Зокрема, п. 1 ст. 56 передбачається, що Україна зобов'язується 
вжити необхідних заходів для поступового досягнення відповід-
ності із технічними регламентами ЄС, Європейськими процеду-
рами  стандартизації,  метрології,  акредитації  та  оцінки 
відповідності та системою ринкового нагляду, а також упрова-
джувати принципи та практику, що закріплена у відповідних ре-
гламентах та директивах ЄС.  
Для досягнення зазначеної мети у п. 2 ст. 56 передбачається, 
що Україна відповідно до погодженого в дод.  ІІІ до УА графіку 
інкорпорує (англ. incorporate) відповідне acquis ЄС у своє націо-
нальне законодавство, здійснить адміністративні й інституційні 
реформи, необхідні для імплементації УА й Угоди про оцінку від-
повідності та прийнятність промислових товарів (АСАА), забез-
печить функціонування необхідної для реалізації цього розділу 
ефективну і прозору адміністративну систему.  
Згаданий дод. ІІІ до УА відображає основні здобутки техніч-
ного регулювання на рівні Євросоюзу та містить перелік відпові-
дних актів горизонтального та секторального законодавства ЄС 
і графік  для  його  імплементації  Україною.  Зазначений  перелік 
свідчить, що згідно зі ст. 56 УА Україна зобов'язується інкорпо-
рувати у власне законодавство як рамкові директиви щодо без-
пеки та продажу продукції (горизонтальне законодавство), так і 
секторальні директиви, вироблені на базі Нового та Глобального 
підходів ЄС до гармонізації технічних стандартів [8]. Як відомо, 
у юридичній доктрині під інкорпорацією розуміють такий спосіб 
імплементації,  за  яким  міжнародно-правові  норми  відтворю-
ються  у  нормативно-правових  актах  держави,  що  імплементує 
міжнародні норми без змін [190, с. 339]. Відповідний порядок ін-
корпорації європейського законодавства передбачається і в УА. 
Так, згідно з п. 5 ст. 56 УА Україна має утримуватися від вне-
сення поправок у горизонтальне і секторальне законодавство, ви-
значене  в  дод.  III  до  УА,  за  винятком  змін,  необхідних  для 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
165 
поступового  приведення  її  законодавства  у  відповідність  до 
аcquis ЄС, та підтримки такого приведення.  
Важливо підкреслити, що з моменту набрання чинності УА 
Україна щорічно звітуватиме ЄС про заходи з гармонізації, вжиті 
відповідно до ст. 56 УА. У разі невиконання заходів згідно із гра-
фіком, внесеним до дод. ІІІ до УА, Україна має представити но-
вий  графік  для  завершення  таких  заходів  (п. 4  ст. 56).  Серед 
іншого  Україна  зобов'язується  повідомляти  ЄС  про  будь-які 
зміни в її відповідному національному законодавстві (п. 6 ст. 56).  
Особливе значення має п. 8 ст. 56 УА, що містить зобов'язання 
України поступово транспонувати (англ. transpose) в національні 
стандарти корпус Європейських стандартів (EN), включаючи га-
рмонізовані  європейські  стандарти,  добровільне  застосування 
яких вважатиметься таким, що відповідає законодавству, визна-
ченому в дод. III до УА. Одночасно з такою транспозицією Укра-
їна  має  скасувати  національні  стандарти,  що  суперечать 
європейським  стандартам,  включаючи  міждержавні  стандарти 
(ГОСТи), схвалені до 1992 р. Крім цього, Україна повинна посту-
пово виконати інші необхідні заходи щодо виконання умов на-
буття  членства,  згідно  з  вимогами,  що  висуваються  до 
повноправних членів Європейських організацій зі стандартизації.  
Слід підкреслити, що такий спосіб гармонізації українського за-
конодавства із законодавством ЄС як транспозиція вперше запрова-
джуватиметься Угодою про асоціацію. У практиці ЄС транспозицію 
застосовують, коли необхідно терміново прискорити процес гармо-
нізації шляхом безпосереднього внесення положень права Євросо-
юзу без внесення до них істотних змін, а також без проходження 
парламентських процедур у внутрішнє законодавство третьої країни 
і скасування існуючих нормативно-правових актів. У цьому випадку 
більшу компетенцію отримують виконавчі органи влади щодо ухва-
лення нормативно-правових актів, як це було зроблено в Угорщині, 
Балтійських  країнах,  Болгарії,  частково  у  Польщі  до  їх  вступу  
у Євросоюз [545]. По суті, реалізація цих положень УА приведе до 
заміщення національних стандартів у визначених сферах гармонізо-
ваними європейськими стандартами.  
Не  менш  масштабними  є  й  зобов'язання  щодо  гармонізації  
законодавства,  викладені  у  гл. 4  "Санітарні  та  фітосанітарні  
заходи" (ст. 59–74 УА), а також дод. IV, V до УА.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
166 
Відповідно до ст. 59 метою гл. 4 УА є сприяння здійсненню 
між Україною та ЄС торгівлі товарами, що охоплюються саніта-
рними та фітосанітарними заходами (СФЗ) при забезпеченні охо-
рони  здоров'я  людей,  тварин  і  рослин,  шляхом  наближення 
законодавчої системи України до законодавчої системи Європей-
ського Союзу.  
На виконання зобов'язань ст. 64 УА вже прийнято Всеохоплю-
ючу стратегію імплементації гл. IV УА [229], що містить деталь-
ний перелік погоджених заходів із систематичного нормативно-
правового наближення українського законодавства, посилання на 
відповідне законодавство ЄС, а також фіксує запланований тер-
мін  підготовки  та  термін  упровадження  відповідного  заходу. 
Аналіз передбачених стратегією заходів, що охоплюють практи-
чно всі сфери громадського здоров'я, здоров'я тварин і фітосані-
тарних  правил  свідчить,  що  внаслідок  її  реалізації  по  суті 
відбудеться поширення європейського харчового та фітосанітар-
ного законодавства на територію України.  
Не менш змістовними є й положення про наближення законо-
давства, що відображені в низці статей гл. 6 розд. 4 УА "Засну-
вання  підприємницької  діяльності,  торгівля  послугами  та 
електронна торгівля", що передбачають зобов'язання України за-
безпечити, щоб "чинні закони та майбутнє законодавство посту-
пово досягли сумісності з acquis ЄС", зокрема у сфері поштових 
і кур'єрських послуг (ст. 114), електронних комунікаційних пос-
луг (ст. 124), фінансових послуг (ст. 133), міжнародних морських 
транспортних послуг (ст. 138). Це єдині положення в УА, які чі-
тко зобов'язують Україну наблизити своє "майбутнє" законодав-
ство  до  acquis  ЄС.  Крім  того,  зазначені  положення 
конкретизовані в дод. XVII, який визначає горизонтальні правила 
та  принципи  законодавчого  наближення.  Він  охоплює  понад 
80 директив  і  регламентів  та  містить  чіткий  графік,  за  яким  ці 
акти мають бути імплементовані в українське законодавство.  
На особливу увагу заслуговує ст. 2 дод. XVII, де сформульо-
вані "Загальні принципи і зобов'язання" з питань законодавчого 
наближення, що уточнюють, у якому порядку відповідні акти ма-
ють стати частиною національного законодавства України. Відо-
бражаючи зміст ст. 288 Договору про функціонування Євросоюзу, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
167 
але не копіюючи її, ст. 2 додатку визначає, що законодавчий акт у 
формі регламенту або рішення ЄС "має стати, як такий, частиною 
національного законодавства України", тоді як акти у формі дире-
ктиви ЄС повинні залишити за компетентними органами України 
"право  вибору  форми  та  способи  його  імплементації".  На  нашу  
думку, з огляду на особливості правової природи регламентів та 
директив у праві ЄС, з метою забезпечення належної якості гармо-
нізації  такий  підхід  має  бути  визначальним  і  для  наближення 
українського законодавства в інших сферах УА. 
Значний інтерес у контексті гармонізації українського законо-
давства із правом ЄС викликають і положення гл. 8 УА, що регу-
лює державні закупівлі. У ній передбачається безпрецедентна для 
країни – нечлена ЄС можливість мати доступ до ринків держав-
них закупівель Євросоюзу. Умовою такого доступу є поступове 
приведення Україною існуючого та майбутнього законодавства у 
сфері державних закупівель до аcquis ЄС (ст. 153 УА) відповідно 
до періодів, що визначені в низці додатків до УА.  
Новацією  в  підході  до  гармонізації  українського  законодав-
ства є викладена у ст. 153 УА вимога про необхідність приділяти 
належну увагу відповідному прецендентному праву ЄС та імпле-
ментаційним заходам Єврокомісії, а також будь-яким змінам в 
аcquis, що відбуватимуться на той час у процесі адаптації україн-
ського законодавства. Повноваження щодо оцінки реалізації ко-
жного  періоду  та  відповідного  надання  доступу  до  ринків 
держзакупівель покладаються на Комітет із питань торгівлі.  
Крім зобов'язань із наближення до існуючого в ЄС законодав-
ства, УА, ураховуючи, що законодавство ЄС не є статичним і по-
стійно  розвивається,  передбачає  концепцію  динамічного 
зближення. Відповідно до неї процес гармонізації матиме дина-
мічний характер, а його темп пропорційно до здатності України 
забезпечувати гармонізацію має відповідати основним реформам 
у ЄС. Як уже зазначалося, за загальним правилом, викладеним  
у ст. 463 (3) УА, Рада асоціації може актуалізувати або вносити 
поправки до додатків до угоди, "ураховуючи еволюцію законо-
давства ЄС і визначених у міжнародних документах стандартів" 
без шкоди для будь-яких конкретних положень, внесених у роз-
діл про ЗВТ. Порядок оновлення та внесення змін до додатків у 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
168 
різних сферах може різнитися залежно від рівня інтеграції із вну-
трішнім ринком ЄС і цілей кожної конкретної глави. Так, уже зга-
даний дод. XVII до гл. 6 містить складнішу динамічну процедуру 
внесення змін у перелік нормативно-правової базу ЄС. Для пері-
оду "до" і "після" запровадження повноцінного режиму внутріш-
нього  ринку  в  конкретному  секторі  застосовують  різні 
процедури. У першому випадку, "з метою забезпечення правової 
визначеності",  ЄС  повинен  регулярно  письмово  інформувати  
Україну  і  комітет  із  торгівлі  про  всі  нові  законодавчі  акти  або 
зміни до законодавства ЄС у відповідному секторі. Комітет із то-
ргівлі "повинен упродовж трьох місяців внести будь-який новий 
або змінений законодавчий акт ЄС до доповнень". На практиці це 
означатиме, що Україна не зможе відмовитися від поновлення ві-
дповідного додатку та буде зобов'язана "транспонувати законо-
давство до своєї національної правової системи" (ст. 3 дод. XVII). 
У разі, якщо надання режиму внутрішнього ринку в конкретному 
секторі вже було здійснено, усі змінені або нові акти ЄС можуть 
бути внесені до доповнення, при тому, що за Комітетом із торгі-
влі залишається право ухвалювати рішення, додавати їх чи ні (ст. 
5 дод. XVII). Однак, якщо по завершенню трьох місяців у межах 
комітету не було досягнено згоди про внесення нових або зміне-
них законодавчих актів до доповнень, ЄС може ухвалити рішення 
про призупинення надання режиму повноцінного внутрішнього 
ринку у відповідному секторі.  
Наведені вище положення свідчать про чітку обумовленість 
в Угоді практичної реалізації УА термінами, повнотою і якістю 
наближення українського  законодавства  до  acquis  ЄС,  включа-
ючи  аспекти  впровадження  та  правозастосування.  Важливо  за-
уважити,  що  на  відміну  від  добровільних  зобов'язань  України 
з гармонізації  власного  законодавства,  передбачених  раніше 
в Угоді  про  партнерство  та  співробітництво,  відповідні  поло-
ження УА мають обов'язковий характер, а їхнє виконання моні-
торитиметься  з  боку  ЄС.  При  цьому  УА  передбачає  чіткий 
механізм контролю за виконанням Україною взятих зобов'язань. 
Такий механізм моніторингу передбачає здійснення постійного 
оцінювання  з  боку  інститутів  ЄС  стану  виконання  і  реалізації  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
169 
Україною заходів та зобов'язань, передбачених Угодою, зокрема 
щодо гармонізації законодавства.  
Для полегшення процесу оцінювання, український уряд зобов'я-
заний надавати звіти в ЄС про прогрес у наближенні до завершення 
перехідних періодів, зазначених в УА. Крім підготовки доповідей 
про хід роботи з наближення законодавства, які відповідають зви-
чайній практиці ЄС у межах стратегії підготовки до вступу в ЄС і 
Європейської політики сусідства, процедура моніторингу може пе-
редбачати "роботу місій із перевірки на місцях за участі установ ЄС, 
органів й агентств, неурядових організацій, контролюючих органів, 
незалежних  експертів  та,  за  необхідності,  інших"  (ст.  475  УА).  
Можна стверджувати, що останні положення запроваджують новий 
і далекосяжний інструмент моніторингу, уведений із метою гаран-
тії, що законодавче наближення не обмежуватиметься формальною 
адаптацією національного законодавства.  
Ідеться про те, що закладені в УА положення передбачають 
чітку обумовленість подальшої лібералізації торговельних відно-
син термінами і якістю процесу гармонізації. Зокрема, у межах 
ЗВТ позитивний результат такого моніторингу визначається обо-
в'язковою передумовою для подальшого відкриття ринків ЄС для 
українських підприємців. Одним із перших прикладів такого мо-
ніторингу стала місія Food and Veterinary Office Генерального ди-
ректорату Охорони здоров'я та харчової безпеки Єврокомісії (DG 
SANTE), яка у вересні 2016 р. перевіряла окремі питання здійс-
нення в Україні державного контролю безпечності харчових про-
дуктів,  а  саме  контроль  залишків  ветеринарних  препаратів 
і забруднюючих  речовин  у  продуктах  тваринного  походження 
[29]. Від її звіту значною мірою залежатиме подальший розвиток 
експорту українських  харчових продуктів до ЄС. 
Аналіз процесу гармонізації українського законодавства з acquis 
ЄС упродовж 2016–2017 рр. свідчить про певні успіхи та низку скла-
днощів, що його супроводжують. Так, Україна почала виконувати 
свої зобов'язання у всіх сферах, передбачених УА на цей часовий 
період, проте з різною швидкістю, результативністю та специфікою. 
Очевидно нагальним завданням для України є вдосконалення 
механізму реалізації УА в національному правопорядку. Зокрема, 
вбачається необхідним прийняття комплексної нормативної бази, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
170 
що забезпечуватиме реалізацію прийнятих зобов'язань із гармо-
нізації законодавства. Певні передумови для застосування права 
ЄС у правовому полі України існували ще до набрання чинності 
УА. Наразі діє затверджений Кабінетом Міністрів України план 
заходів з імплементації УА на 2014–2017 рр. [228]. Однак існуючі 
практичні проблеми гармонізації, пов'язані із формальною адап-
тацією,  невідповідністю  українських  проектів  нормативно-пра-
вових  актів  acquis  ЄС,  затягуванням  процедурних  аспектів 
ухвалення гармонізованих актів свідчать, що правова основа для 
реалізації  викладених  в  УА  зобов'язань  із  гармонізації  вимагає 
поліпшення та реформування. З огляду на це в українській юри-
дичній доктрині слушно порушується питання про необхідність 
ухвалення спеціального законодавчого акту, що визначав би по-
рядок імплементації європейського законодавства до законодав-
ства України [172; 495–512].  
Ще  одним  правовим  інструментом  практичного  запрова-
дження  УА  э  механізм  розв'язання  суперечок.  Положеннями 
гл. 14 УА передбачено запровадження одного із найбільш розви-
нених  механізмів  з  урегулювання  суперечок  щодо  функціону-
вання  асоціації  [176].  До  його  основних  елементів  можна 
віднести: проведення консультацій, арбітраж та посередництво. 
Не ставлячи за мету в межах зазначеної роботи детальний аналіз 
передбаченого механізму, обмежимось акцентуванням уваги на 
положеннях ст. 322 УА стосовно вирішення спорів у зв'язку з но-
рмативно-правовою апроксимацією, що стосується низки важли-
вих сфер угоди. Відповідно до її положень у разі, якщо виникає 
суперечка щодо тлумачення актів інститутів ЄС у сфері регуля-
торного зближення, то арбітраж не може вирішувати це питання, 
а звертається до Суду ЄС для отримання його рішення щодо за-
значеного питання. У цьому випадку арбітражне рішення не ви-
носиться, поки Суд ЄС не надасть свого рішення. Рішення Суду 
ЄС є обов'язковим для арбітражу (ст. 322). 
Таким чином, положення УА мають на меті забезпечити полі-
тичну асоціацію та поступову економічну інтеграцію України до 
внутрішнього  ринку  ЄС.  Для  цього  Угодою  запроваджуються 
спеціальні правові інструменти, покликані забезпечити практи-
чну реалізацію договірних положень. Серед них варто звернути 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
171 
увагу на інституційний механізм, гармонізацію українського за-
конодавства із чинним acquis ЄС, включно з динамічною конце-
пцією врахування змін у законодавстві ЄС, розширений механізм 
моніторингу за процесом законодавчого наближення та багатова-
ріантний  механізм  урегулювання  суперечок.  Зазначені  правові 
інструменти мають служити дієвими засобами практичної реалі-
зації асоціації України з ЄС. Для України вкрай важливо ефекти-
вно задіяти всі перераховані правові інструменти для здійснення 
необхідних внутрішніх політичних та економічних реформ, пок-
ликаних забезпечити прогресивний розвиток країни. 
 
  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
172 
 
 
 
РОЗДІЛ 3 
Економічна площина відносин  
України з ЄС 
 
 
 
3.1. Інтеграція України з ЄС  
в умовах економічної війни з боку Росії 
 
 
Відкрита економіка України об'єктивно зацікавлена в налаго-
дженні  взаємовигідних  зовнішньоекономічних  зв'язків  із  краї-
нами-партнерами. Угода про асоціацію з ЄС [335] мала на меті 
розширити простір, у якому українські експортери можуть торгу-
вати з мінімальними бар'єрами, й імплементувати у національне 
законодавство передовий досвід економічного регулювання ЄС. 
Проте традиційно скептичне ставлення Російської Федерації до 
європейських прагнень України у 2014 р. переросло В конфрон-
таційний режим, що також посилило напруженість у відносинах 
між західними країнами та Росією. Реакція з боку Росії у формі 
економічної війни проти України виявилася надмірно жорсткою 
з огляду на потенційні ризики, які несла Угода про асоціацію для 
її економіки. Внаслідок цього очікувані переваги від зони вільної 
торгівлі (ЗВТ) між Україною та ЄС не могли бути повноцінно ре-
алізованими в умовах скорочення ринку, дезінтеграції з Росією та 
послабленні надходжень інвестицій.  
 
3.1.1. Мотивація до інтеграційно-дезінтеграційних  
процесів у трикутнику ЄС – Україна – Росія  
 
ЄС  і  ЄАЕС  як  конкуруючі  та  комплементарні  інтеграційні 
проекти і місце України в європейських інтеграційних процесах. 
Фундаментальною  основою  економічного  протистояння  у  трикут-
нику Захід – Росія – Україна є існування конкуруючих інтеграційних 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
173 
аттракторів – Західна Європа та Росія. ЄС і ЄАЕС (Євразійський 
економічний  союз)  часто  розглядають  як  конкуруючі  інтегра-
ційні об'єднання, особливо на території Східної Європи. Водно-
час  обидва  блоки  можна  розглядати  також  як  комплементарні 
об'єднання, які можуть у низці сценаріїв підвищувати ефектив-
ність один одного. 
Зазвичай у теорії міжнародної інтеграції розглядають два ос-
новних ефекти від інтеграції:  
⴬ ефект створення торгівлі (позитивний для країн-учасниць);  
⴬ ефект  відхилення  торгівлі  (негативний  для  споживачів 
у країнах-учасницях і для експортерів третіх країн).  
Проте існує також ефект створення торгівлі відкритого блоку, 
бенефіціарами якого є також треті країни внаслідок зниження ви-
трат на вхід на ринок інтеграційного об'єднання завдяки гармоні-
зації регулювання, усуненню внутрішнього митного контролю, 
а також підвищенню платоспроможного попиту в ефективному 
інтеграційному  блоці.  У  дослідженні,  яке  провели  Т. Ейхер, 
К. Хенн і К. Папагеоргіу [405], переважна більшість розглянутих 
ними інтеграційних блоків мали для третіх країн чистий ефект 
створення торгівлі відкритого блоку, а не відхилення торгівлі.  
В умовах формування мегарегіональних і міжрегіональних ін-
теграційних  об'єднань  країни  та  блоки,  які  засновані  на  закри-
тому  регіоналізмі,  більшою  мірою  схильні  до  ризику  ефекту 
відхилення торгівлі. Укладаючи інтеграційні угоди, ЄС ставав де-
далі більш розгалуженим інтеграційним хабом (кластером) і все 
в меншій мірі стикається з подібним негативним ефектом. Поді-
бну політику прагне реалізовувати також і ЄАЕС, але його інтег-
раційний  кластер  істотно  менше  розгалужений.  З  огляду  на 
територіальну близькість для багатьох третіх країн (й України) 
прагнення  до перехресного членства в ЗВТ  з ЄС, ЄАЕС та ін-
шими блоками є природним процесом.  
Зокрема, традиційно зовнішня торгівля України складалася із 
трьох близьких за величиною частин: торгівля із країнами СНД, 
ЄС та іншими країнами. У межах торгівлі із країнами СНД Укра-
їна мала взаємний преференційний режим на рівні вільної торгі-
влі. ЗВТ з ЄС забезпечує також преференційний доступ для іншої 
частини торгівлі України. Сама по собі вона не стільки створює, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
174 
скільки ліквідує існуючий ефект відхилення торгівлі. У підсумку, 
як  зазначається  в  колективному  дослідженні  під  керівництвом 
І. Бураковського, до 29 % експорту України в 2014–2015 рр. могло 
здійснюватися  в  режимі  вільної  торгівлі  завдяки  різним  ЗВТ  та 
30 % завдяки автономному преференційним режимом ЄС [25].  
За  сучасних  умов  найоптимальнішою  моделлю  ("перше 
краще") участі України в міжнародних інтеграційних процесах є 
розширення доступу у формі ЗВТ до двох ємних регіональних ри-
нків ЄС та країн СНД з мінімізацією можливої негативної торго-
вельної  реакції  Росії  на  Угоду про асоціацію України з ЄС. 
Можливі й інші моделі регіональної інтеграції України без Угоди 
про асоціацію ("друге краще"), але вони стримуватимуть струк-
турну перебудову та модернізацію  економіки країни, особливо 
у середньо- та довгостроковій перспективі, посилюючи перифе-
рійний характер національної економіки.  
В ідеалі для України була б ситуація, коли комплекс ЗВТ охо-
плював би всіх її основних торговельних партнерів, включаючи 
ЄАЕС і ЄС, що також сприяло б нівелюванню ризиків політико-
економічного протистояння. Реалістичним сценарієм, на думку 
М. Емерсона, могла б бути також помірно поглиблена ЗВТ між 
ЄС і ЄАЕС [408]. При цьому раніше самі російські політики вка-
зували на бажаність Єдиного європейського простору за участі 
Росії, ураховуючи її географічні, економічні, зовнішньополітичні 
та культурні особливості.  
В. Сіденко у 2013 р. зазначав, що Пан'європейський економіч-
ний простір за участі ЄС, ЄАЕС та інших інтеграційних утворень 
регіону  може  бути  системою,  що  охоплює  взаємодоповнюючі, 
але  не  ідентичні  національні  та  регіональні  економіки  та  базу-
ється  на  засадах  лібералізації  руху  товарів,  послуг,  капіталу,  
робочої сили та знань; гармонізації регулювання зовнішньоеко-
номічних зв'язків, зменшення рівня інституціональних відмінно-
стей; реалізації інфраструктурних проектів спільної важливості. 
Пан'європейський економічний простір міг би бути рішенням для 
України, тому що забезпечувалася б економічна інтеграція одно-
часно в західному та східному напрямах [573].  
Традиційно  одним  зі  стримуючих  чинників  на  шляху  ство-
рення ЗВТ між ЄАЕС і ЄС можна вважати структуру торгівлі й 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
175 
ефект тарифної ескалації. За інших рівних умов сировинні товари 
(у випадку Росії – експорт енергоносіїв) зустрічаються з меншим 
рівнем тарифного протекціонізму, ніж готові товари з ЄС у мит-
ному союзі ЄАЕС, особливо з огляду на різницю у стартовий та-
рифах. Це могло б змістити баланс виграшу від ЗВТ на користь 
ЄС. Проте в умовах дешевих цін на нафту і девальвації цей стри-
муючий  фактор  став  менш  значущим.  Також,  як  зауважує 
М. Емерсон, інтереси країни є ширшим поняттям, ніж доходи бю-
джету.  Вони  містять  також  інтереси  споживачів  та  інвесторів 
щодо менших витрат на споживчі й інвестиційні товари [408]. На-
впаки,  на  користь  ЄАЕС  грає  традиційний  ефект  більшого  ви-
грашу менших економік від торгової інтеграції. 
Однак нині важливим стримуючим фактором є політико-еко-
номічна напруженість як мінімум по лініях "Захід – Росія, Росія 
– Україна", Україна ("mainland"/материкова Україна2) – непідко-
нтрольні території (Крим і райони проведення антитерористичної 
операції). До сучасного протистояння в Європі та СНД періоди-
чно існували торговельні війни, що мали локальний і галузевий 
характер. Зараз до економічної війни залучені понад 50 країн із 
різних континентів та широкий спектр галузей [23].  
Очікувані  ефекти від  Угоди  про асоціацію  України з  ЄС. 
Мотивуючим чинником для України до укладання Угоди про асо-
ціацію  з  ЄС  стала  тіснота  двосторонніх  зовнішньоекономічних 
зв'язків. У 2013 р. експорт України до ЄС становив 13,8 млрд євро, 
імпорт – 23,9 млрд євро. ЄС для України є найбільшим торговель-
ним партнером, його частка в експорті України становила 26,5 %, 
в імпорті – 35,1 %. Проте Україна була 23-м найбільшим торгове-
льним  партнером  ЄС.  В  експорті  України  до  ЄС  домінувала  
продукція металургії, сільського господарства, видобувної проми-
словості, машини і обладнання. В імпорті України з ЄС доміну-
вали  машини  й  обладнання,  продукція  хімічної  промисловості, 
транспортні засоби, продукція видобувної промисловості [422].  
Існує достатньо значний перелік досліджень економічних ефе-
ктів лібералізації торгівлі України з ЄС. Вони відрізняються між 
                                                                  
2За умов відсутності сталої термінології ми використовуємо кальку з терміна 
"материковий Китай" (China mainland).  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
176 
собою за методологією дослідження, припущенням глибини ін-
теграційних процесів, оціненими ефектами. У більшості досліджень 
акцентується увага на ефектах насамперед за рахунок скасування 
мит, не враховуються повною мірою зміни еластичності попиту та 
пропозиції після відкриття ринків, залишається відкритим питання 
про кореляцію різних факторів економічного зростання. Інколи ста-
тистична  похибка  сумірна  з  величинами  ефектів.  З  іншого  боку,  
розвинені форми міжнародної інтеграції (починаючи з поглиблених 
та розширених ЗВТ і митних союзів) слід розглядати як складову 
регіональної моделі соціально-економічного та політичного розви-
тку.  Отже,  ухвалення  рішення  щодо  участі  в  розвинених  формах 
міжнародної інтеграції не може бути зведене лише до зіставлення 
ефектів від торговельної лібералізації.  
П. Брентон здійснив одне з перших досліджень наслідків ство-
рення ЗВТ України з ЄС. Сільське господарство України мало 
бути  основним  бенефіціаром  зі  зростанням  експорту  на  50 %. 
Ефект для промисловості був би меншим (15 %) [350]. Інший ана-
ліз на основі гравітаційної моделі показав, що за умов вступу Ук-
раїни  до  ЄС  у  2004 р.  питома  вага  промислової  продукції  в 
експорті країни подвоїлася б у 2007 р. порівняно з існуючими по-
казниками. Цей висновок пов'язаний із процесом відхилення то-
ргівлі,  оскільки  окремі  нові  країни  ЄС  прямо  конкурували  з 
українським експортом до Союзу [571]. Дослідження 2006 р. не 
виявило  суттєвих  позитивних  ефектів  для  України  від  простої 
класичної ЗВТ, але довело значні переваги від глибокої інтеграції 
навіть до додаткового збільшення темпів економічного зростання 
на 1,5 % на рік. Статичний ефект зростання добробуту оцінюва-
вся на рівні 4–7 %, а з урахуванням динамічних ефектів відсоток 
зростання збільшувався у 2–3 рази [407]. Інше дослідження до-
вело пряму залежність зростання внутрішнього валового проду-
кту України (до 5,3 %) від широти та глибини ЗВТ з ЄС [592].  
У переважній більшості наукових праць переваги економічної 
гармонізації з ЄС й економічних реформ в Україні на цій основі є 
настільки  значними,  що  вони  набагато  перевищують  можливі 
втрати. Так, одне з досліджень, припускаючи падіння споживання 
окремими домашніми господарствами в Україні внаслідок простої 
ЗВТ, усе ж передбачає значно більший обсяг позитивних ефектів 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
177 
від поглибленої ЗВТ [434]. Інше дослідження 2011 р. оцінювало 
зростання добробуту на 5,8 % у довгостроковій перспективі тільки 
за рахунок усунення нетарифних бар'єрів [508]. Інші прогнози пе-
редбачали збільшення добробуту України на 4,3 % внаслідок ста-
тичних ефектів та на 11,8 % від довгострокових ефектів [528, 597].  
Oxford  Economics  аналізував  ефекти  від  різних  інтеграційних 
сценаріїв між Україною і ЄС. У складі дослідницької команди пере-
бували й українські вчені. Були розглянуті три сценарії: класична, 
вузька ЗВТ, поглиблена та розширена ЗВТ, митний союз України з 
ЄС [402]. Усі три варіанти показували суттєві позитивні ефекти для 
економіки України. Поглиблена та розширена ЗВТ виявилася най-
більш привабливим і реалістичним сценарієм. Однак автори підкре-
слювали,  що  це  можливе  лише  за  умов  здыйснення  ефективних 
економічних реформ, зближення з регуляторним середовищем у ЄС 
(до речі, однією із причин останньої фінансової кризи в Південній 
Європі була слабка урядова політика і повільна адаптація реального 
і  фінансового  секторів  до  нових  умов  регіональної  та  глобальної 
конкуренції). Суттєві преференції мали би отримати легка та хар-
чова промисловість, будівництво, сільське господарство, торгівля. 
Меншими мали бути ефекти для видобутку корисних копалин, ме-
талевих руд, чорної металургії та хімії.  
Таким чином, переважна більшість відомих нам досліджень 
ефектів від Угоди про асоціацію вказують на позитивний харак-
тер наслідків для України. Разом із тим, такі розрахунки робили 
без урахування жорсткої протидії Росії Асоціації України з ЄС. 
ЄС також не передбачав таку реакцію і не був готовий до неї.  
Аналіз потенційних ризиків Угоди про асоціацію як мотивації 
політико-економічного тиску з боку Росії. Росія заявляла про низку 
економічних ризиків для себе від Угоди про асоціацію (табл. 1).  
У дослідженні Oxford Economics було проаналізовано кілька 
потенційних видів втрат для Росії від ЗВТ Україна – ЄС [402]: 
посилення конкуренції для російських фірм на ринках України та 
ЄС, зміна напряму експорту України та потоків капіталу. Проте 
чутливі  складові  становили  лише  5 %  російського  експорту  в  
Україну. Конкуренція між українськими та російськими експор-
терами на ринках ЄС суттєво зросла б лише для продукції чорної 
металургії, оскільки структури експорту двох країн в ЄС суттєво 
відрізняються.  Часткова  переорієнтація  українського  експорту 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
178 
потенційно можлива для сфери сільського господарства та харчо-
вої промисловості, але ЄС зберігає, хоча й зменшив, обмеження 
для імпорту української аграрної продукції. Зростання конкурен-
ції для російської економіки не мало би бути значним. До того ж 
російські компанії, що мають виробництво в Україні, могли би 
скористатися перевагами поліпшеного доступу на ринок ЄС.  
 
Таблиця 1 
Позиція Росії щодо економічної частини  
Угоди про Асоціацію України з ЄС 
Застереження  Контраргумент 
1. До Росії можуть масово 
потрапити товари з ЄС че-
рез реекспорт з України. 
1. Ігноруються правила визначення країни 
походження товару за СОТ.  
2.  До  Росії  можуть  бути 
масово  витіснені  україн-
ські товари, які не є конку-
рентними  порівняно  з 
європейськими. 
2. За правилами СОТ будь-яка країна, вироб-
никам якої масований імпорт завдає серйозну 
шкоду,  може  їх  захищати  шляхом  упрова-
дження  додаткового  мита,  кількісних  обме-
жень  тощо.  При  цьому  немає  необхідності 
виходити з існуючих зон вільної торгівлі. 
3.  Поглиблена  і  всеохоп-
лююча  ЗВТ  означатиме 
ерозію конкурентоспромо-
жності  російських  товарів 
на ринку України. 
3. а) На початку 2015 р. до СОТ було ноти-
фіковано понад 600 регіональних торговель-
них угод 159 країнами-членами. 
    б) Експорт Росії за структурою практи-
чно не конкурує з експортом ЄС в Україну 
(менше 2 %). 
4.  Якщо  Україна  впрова-
джує  європейські  технічні 
стандарти  для  товарів,  то 
це  створюватиме  бар'єри 
для традиційних товарних 
потоків  між  Росією  та 
Україною.  
4. а) Такі стандарти застосовуватимуть на 
внутрішньому ринку України та для про-
дажу до ЄС.  
   б) Експорт до Росії має відповідати ро-
сійському технічному регулюванню. 
   в) У Росії реалізуються промислові про-
екти з європейськими фірмами на основі 
стандартів ЄС. 
   г) Європейські стандарти відповідно до 
поглибленої  і  всеохоплюючої  ЗВТ  по-
винні  бути  імплементовані  впродовж 
трьох-п'яти років. 
   д)  Питома  вага  України  у  товарообігу 
Росії є незначною.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
179 
Закінчення табл. 1 
Застереження  Контраргумент 
5. Україна не повинна пе-
редавати  будь-які  із  своїх 
повноважень на рівень на-
ціональних  або  міжнарод-
них інституцій ЄС. 
5. Поглиблена і всеохоплююча ЗВТ перед-
бачає часткове делегування. 
6.  Реалізація  поглибленої  і 
всеохоплюючої  ЗВТ  зро-
бить  неможливим  участь 
України в інших угодах про 
зони вільної торгівлі, митні 
союзи,  тощо,  зокрема  уч-
асть України в ЄврАзЕС.  
6. а) Поглиблена і всеохоплююча ЗВТ не 
перешкоджає Україні вступати в класичні 
зони вільної торгівлі з іншими країнами. 
б) Вступ України до митних союзів або ін-
ших розвинених форм міжнародної інтег-
рації буде можливим лише після її виходу 
з поглибленої і всеохоплюючої ЗВТ. 
Джерело: складено автором. 
 
На  нашу  думку,  фактично  декларована  критика  Угоди  про 
Асоціацію України з ЄС з боку Росії базувалася переважно на по-
боюванні ефекту відхилення торгівлі, через який міг би постраж-
дати російський виробник. Дійсно, цей ефект може мати місце, 
але в обмежених масштабах, і міг би відносно легко бути компе-
нсований за рахунок потенційної ЗВТ між ЄАЕС і ЄС, інвестицій 
у модернізацію, гармонізації або взаємного визнання у сфері тех-
нічного  регулювання,  зростання  платоспроможного  попиту  на 
експортних ринках України та ЄС.  
Що стосується побоювань імпорту в Росію європейських това-
рів без мита з невеликим ступенем переробки в Україні, то ключо-
вим рішенням є правила походження товарів. За умов можливих 
ризиків гіпотетичних спотворень у сертифікатах про походження 
товарів, може використовуватися страхувальний механізм, подіб-
ний прописаному в Угоді про асоціацію між Україною та ЄС. Пре-
ференційний режим щодо тих товарів, які викликали обґрунтовані 
питання за фактом перевищення обсягів експорту звичайного рі-
вня виробництва й експортного потенціалу, може бути тимчасово 
призупинено  (а  не  для  всіх  чи  широкого  спектра  товарів)  [335].  
Більше  того,  існуюча  частка  імпортних  компонентів  і  сировини 
у виробництві експортних товарів України де-факто була невели-
кою (близько 16 % принаймні у 2013 р. [25].  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
180 
У більш ранньому дослідженні [572] був проведений аналіз 
ефектів тарифної і нетарифної двосторонньої лібералізації в ме-
жах Угоди про асоціацію Україна – ЄС для російського експорту. 
Припускалося, що обсяг торгівлі міг бути як у 2013 р. (останній 
рік до режиму конфронтації). Було також доведено, що зростання 
конкурентного тиску на експорт із Росії було би відносно низь-
ким, ураховуючи відмінності у структурі експорту і 0 % тариф 
у межах режиму найбільшого сприяння для деяких товарів (у таких 
випадках ЄС й Україна не надають преференції один з одному в ме-
жах ЗВТ). Був проведений детальний аналіз за тими товарними гру-
пами, вартість експорту яких була принаймні 100 млн дол.  
Що стосується конкуренції між українським і російським екс-
портом на ринку ЄС, то тільки 9 із 255 груп товарів (або 1,6 % 
вартості російського експорту до ЄС) є чутливими і політично ва-
жливими. Це кукурудза, корми для тварин, деякі вироби з дере-
вини,  рослинні  олії,  шкіра,  деякі  залізні  вироби,  а  також 
залізничний транспорт й обладнання. Прямі втрати були оцінені 
в розмірі від 0 до 324 млн дол. Якщо додати інші товарні групи, 
то можливий негативний ефект від конкурентного тиску на ро-
сійський експорт у ЄС становив би від кількох десятків до кіль-
кох сотень мільйонів доларів. ЗВТ Україна – ЄС не встановлює 
додаткові нетарифні бар'єри для російського експорту в ЄС.  
Ми використали аналогічну методику для визначення галузе-
вих складових російського експорту в Україну, які можуть бути 
чутливі до ЗВТ Україна – ЄС. 15 груп товарів із 255 можна розг-
лядати як чутливі та політично значущі (або 16,8 % вартості ро-
сійського  експорту  до  України).  Це,  насамперед,  нафта  або 
бітумні матеріали (8 % експорту), а також шоколад, тютюнові ви-
роби,  парфумерія,  полімери  з  етилену,  гумові  покришки,  деякі 
будівельні матеріали, деякі металеві вироби, окремі види проду-
кції машинобудування. Прямі втрати для цих галузей оцінюва-
лися в розмірі від 40 до 400 млн дол.  
Також був використаний непрямий метод для оцінки макси-
мального обсягу експорту Росії, який був би чутливим до нових 
нетарифних бар'єрів на ринку України. Виявилося, що він стано-
вив близько 2,7 млрд дол або 1/9 російського експорту в Україну. 
І  це  є  верхньою  оцінкою  втрат,  ураховуючи,  що  інвестиції  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
181 
в модернізацію мали би бути значно дешевшими. Більше того, 
частка України в загальному обсязі експорту з Росії становила 
лише 4,5 % у 2013 р. і знизилася до 3,4 % у 2014 р.[392].  
З  огляду  на  це  негативна  реакція  Російської  Федерації  щодо 
Угоди про асоціацію має не так економічне, як політичне підґрунтя 
та пов'язана з намаганням зберегти свій вплив на Україну та долу-
чити її до ЄАЕС. Зауважимо, що інші країни ЄАЕС (зокрема Біло-
русь, Казахстан, Вірменія) не  висловлювали занепокоєння  щодо 
негативних наслідків Угоди про асоціацію для своїх економік.  
Очікувана реакція Росії на Угоду про асоціацію. Середня за 
розміром економіка України на багатьох ринках перебуває в не-
сприятливому діапазоні. Вона достатньо мала, щоб інші країни 
могли впроваджувати обмежуючі заходи проти України без від-
чутної зворотної реакції, але достатньо велика, щоб створювати 
стимули для впровадження заходів захисту торгівлі основними 
торговельними партнерами. Це частково пояснює активний еко-
номічний тиск з боку Росії на Україну. Відповідно, є об'єктивні 
передумови для виникнення економічних конфліктів, а відносно 
невеликий  розмір  економіки,  особливо  в  умовах  економічної 
кризи, робить відносні витрати України на суперечки високими.  
Дослідження Oxford Economics одне з перших спеціально ро-
зглянуло питання економічних наслідків для України можливої 
реакції Росії на підписання Угоди про асоціацію України з ЄС 
[402]. За певних припущень економічна реакція Росії мала би не-
гативний характер для  України впродовж чотирьох-п'яти років 
(рис. 1). Це стримувало б споживання та надходження інвестицій.  
Отже, у разі підписання Угоди про асоціацію з ЄС Росія мала 
можливість значного впливу на економічний розвиток України: 
загальмувати  його  або  навіть  викликати  кризові  явища.  При 
цьому позитивні ефекти від поглибленої ЗВТ з ЄС за вищезгада-
них припущеннях не компенсували б у повному обсязі втрати ук-
раїнської  економіки  від  обмежувальних  торговельних  заходів 
Росії у коротко- та середньотерміновій перспективі. Співвідно-
шення позитивних і негативних ефектів залежить від глибини ін-
теграційних процесів із ЄС, форм реакції Росії та ефективності 
адаптації української економіки.  
 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
182 
% різниця порівняно з базовим періодом 
 
Рис. 1. Вплив створення всеохоплюючої 
та поглибленої зони вільної торгівлі України з ЄС  
на рівень споживання з урахуванням реакції Росії [402]  
 
П. Хавлік зауважував: якщо Росія використовуватиме торго-
вельні бар'єри проти України, то постраждало б насамперед ма-
шинобудування,  яке  переважно  розташоване  на  сході  України 
[450]. Л.В. Шинкарук у 2014 р. прогнозувала втрати для експорту 
(4,6 млрд дол) й імпорту України (2,1 млрд дол). Негативні нас-
лідки для ВВП могли становити від 0,8 до 0,5 % [315]. С. Кулік, 
А. Спартак, Е. Вінокуров та І. Юргенс наголошували, що при по-
дальшому погіршенні відносин із Росією та ЄАЕС, втрати Укра-
їни могли би сягнути 33 млрд дол на рік у найближчі роки [489].   
Таким чином, відкриття ринків ЄС для України за умов реалі-
зації Угоди про асоціацію та жорсткої економічної протидії Росії 
не компенсує втрату ринків СНД.  
 
3.1.2. Фактичні наслідки конфронтації  
 
Отже, негативна реакція Росії на Угоду про асоціацію була пе-
редбачуваною. Її відсутність була би радше оптимістичним сце-
нарієм. Проте малоочікуваною була військово-політична реакція 
Росії,  що  суттєво  погіршила  інвестиційний  потенціал  України. 
А саме  на  європейські  й  інші  іноземні  інвестиції  покладалися  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
183 
надії у процесі адаптації України до імплементації регуляторних 
вимог ЄС, оскільки ЗВТ має поглиблений і всеохоплюючий хара-
ктер.  Частковими  полегшуючими  заходами  стали  автономний 
преференційний режим з боку ЄС у 2014–2015 рр., міжнародна 
допомога, зниження цін на енергоносії та початок процесу диве-
рсифікації українського експорту.  
Усі учасники конфлікту і навіть треті сторони несуть від цього 
втрати. При цьому з урахуванням ефекту масштабу в кожній парі 
учасників  (Західні  країни  –  Росія,  Росія  –  Україна,  материкова  
Україна – непідконтрольні території) відносно менші учасники 
несуть непропорційно більші витрати. До них належать:  
⴬ трансформаційні (внаслідок зміни регулювання і перена-
правлення торгових потоків);  
⴬ транзакційні витрати (збільшення формальних і неформа-
льних торговельних бар'єрів).  
Це пояснює існуючий штучний ефект відхилення торгівлі вна-
слідок обмежувальних заходів у сфері торгівлі та фінансів (фак-
тично,  економічної  дезінтеграції),  а  також  від  невизначеності. 
Цей ефект може і не компенсуватися ефектом створення торгівлі 
в середньотерміновій перспективі (для України – від асоціації з 
ЄС та ЗВТ із третіми країнами, для ЄАЕС – від розширення та 
ЗВТ із третіми країнами).  
Фактичні засоби економічного протистояння. Останні де-
сять років характеризуються поступовим розвитком дезінтегра-
ційних процесів між економіками Росії та України, а останні три 
роки є свідченням глибокої кризи у взаємних економічних відно-
синах.  Формами  економічної  дезінтеграції  економік  Росії  та  
України на сучасному етапі є:  
⴬ гібридна економічна війна Росії проти України;  
⴬ взаємні економічні санкції;  
⴬ "силова, примусова" інтеграція Криму й окремих районів 
Донбасу до ЄАЕС;  
⴬ призупинення з боку РФ режиму вільної торгівлі та перехід 
до режиму найбільшого сприяння з Україною (з 01.01.2016).  
Основні риси економічної гібридної війни Росії проти України 
з метою гальмування економічних реформ та поглиблення соціально-
економічної кризи такі:  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
184 
⴬ упродовж 2004–2016 рр. проти України було розгорнуто 
понад 40 торговельних війн і 4 газові війни;  
⴬ розірвання субрегіональних виробничих мереж з україн-
ськими  підприємствами  у  промисловості  та  сільському  
господарстві;  
⴬ зростання зовнішнього боргу України внаслідок завище-
них цін на газ та відмова від реструктуризації частини боргу;  
⴬ вплив на девальвацію гривні;  
⴬ нові обмеження та бар'єри для української робочої сили з 
початку 2015 р.;  
⴬ знищення  підприємств  та  окупація  регіонів  Донбасу  як 
якір для зупинки євроінтеграції України;  
⴬ високі військові витрати України замість розв'язання со-
ціальних,  інфраструктурних  та  інших  економічних  проблем 
(близько 5 % ВВП України у 2016–2017 рр.);  
⴬ обмеження на транзит українських товарів до країн Сере-
дньої Азії: до 95 % експорту України в Казахстан та Киргизс-
тан  заблоковано  із  2016 р.,  що  призвело  до  втрат  Україною 
400 млн дол. Мета – гальмування економічних реформ та пог-
либлення соціально-економічної кризи в Україні. 
У 2014 р. майже 90 % українського експорту до Росії було дис-
криміновано приймаючою країною у різних формах. Вихід Росії 
з режиму вільної торгівлі з Україною на початку 2016 р. призвів 
до подальшого скорочення взаємної торгівлі. При цьому росій-
ські підприємства мають певні торговельні переваги на українсь-
ких  ринках  порівняно  з  доступом  українських  підприємств  на 
російські ринки, ураховуючи, що імпортні тарифи за режиму най-
більшого сприяння в межах двосторонньої торгівлі в Україні по-
мітно менші, ніж у Росії [583].  
Водночас приклад економічної війни з Росією показує, що Ук-
раїні складніше ініціювати обмежуючі заходи проти Росії внаслі-
док того, що традиційно:  
⴬ залежність  України  від  російського  ринку  була  сильні-
шою, ніж Росії від українського;  
⴬ економіка України є більш відкритою і, відповідно, враз-
ливішою до економічної дезінтеграції; 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
185 
⴬ Україна більше відчуватиме ефект від викривлення цін та 
скорочення торгівлі, ніж Росія; 
⴬ в умовах принаймні раніше високих цін на нафту Росія 
мала більший запас міцності; 
⴬ обмежувальні заходи з боку України могли би спровоку-
вати Росію на ще більший економічний тиск.  
До того ж, як зауважують Г. Хафбауер, Дж. Шотт, К. Еліот та 
Б.Оугг, санкції зазвичай успішніші проти малих країн (при цьому 
в їхній вибірці медіанне співвідношення ВВП країни-ініціатора 
та країни – об'єкта санкцій становило 105) [458]. Заборона Укра-
їною фінансування російських банків, експорту наукоємного об-
ладнання,  штрафи  за  польоти  в  Крим  та  обмеження  в'їзду 
російських артистів можуть мати лише мінімальний ефект [13].  
Зважаючи на це, запізнення з уведенням обмежувальних тор-
говельних заходів з боку України мало своє економічне обґрун-
тування. Проте зовсім інша ситуація, якщо заходи з боку України 
доповнюють колективні санкції з боку країн Заходу. У цьому разі 
співвідношення економічної ваги сторін грає не на користь Росії. 
Хоча й Україна несе значні втрати, але співвідношення втрат й 
ефекту є меншим, ніж у випадку, якби обмежуючі заходи прово-
дила лише Україна. 
Санкції з боку ЄС та інших західних країн до Росії передбачали:  
⴬ обмеження  щодо  участі  в  міжнародних  організаціях  та 
форумах; 
⴬ заморожування активів і заборона видачі віз переважно 
ключовим особам й установам, відповідальним за порушення 
територіальної цілісності України; 
⴬ обмеження зовнішньоекономічних зв'язків із Кримом та 
Севастополем: імпорту товарів без українських сертифікатів 
про походження, інвестування, туристичних послуг; 
⴬ заборона технічної допомоги, будівельних, інжиніринго-
вих послуг в певних секторах; 
⴬ обмеження фінансування для основних державних банків, 
енергетичних  та  оборонно-промислових  компаній  Росії  чи  
їхніх дочірніх компаній;  
⴬ заборона  на  торгівлю  зброєю  з  Росією,  експорт  товарів 
подвійного призначення;  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
186 
⴬ обмеження експорту певних видів обладнання, послуг і 
технологій для енергетичного сектора Росії;  
⴬ обмеження операцій європейських банків розвитку в Росії, 
програм двосторонньої та регіональної співпраці з Росією [417].  
США також виключили Росію з економік, які мають пільговий 
доступ на ринок США, та відмовилися підтримувати у Світовому 
банку проекти в Росії. Visa і MasterCard припинили операції із 
ключовими банками Росії.  
Однак ефект від цих санкцій був обмежений такими факторами: 
⴬ обмежене  коло  фізичних  і  юридичних  осіб  та  секторів 
економіки – об'єктів санкцій; 
⴬ взаємозалежність Росії та країн – ініціаторів санкцій;  
⴬ політичні  й  ідеологічні  засоби  впливу  Росії  для  обме-
ження санкцій; 
⴬ оголошення неготовності західними країнами військових 
й інших неекономічних засобів впливу [570].  
Відсутність єдності в ЄС щодо підтримки санкцій ставить під 
питання дієвості політики ЄС щодо ефективної реалізації Угоди 
про  асоціацію  України  з  ЄС.  Нині  санкції  проти  Росії  досягли 
ефекту колективної відповідальності країни, але практично не до-
сягли політичних цілей урегулювання конфлікту та персональної 
відповідальності.  
Проте вони не дозволили здійснити ескалацію порушення те-
риторіальної  цілісності  України  та  є  демотивуючим  чинником 
для  подібних  порушень  міжнародного  права  в  майбутньому  у 
глобальному масштабі. Також підвищення ефективності санкцій 
очікується по мірі їх продовження. Послаблення чи скасування 
санкцій  стало  би  бар'єром  на  шляху  ефективної  імплементації 
Угоди про асоціацію. 
Економічні втрати України.  Як менша за розміром і більш ві-
дкрита економіка Україна зазнає більших втрат у відносному вимірі. 
Уже пост-фактум ми можемо зауважити, що важка економічна си-
туація  в  Україні  у  2014–2016 рр.  значною  мірою  була  викликана 
дискримінаційними економічними заходами та військово-політич-
ною агресією з боку Росії поряд із накопиченими внутрішніми еко-
номічними та політичними проблемами. Скорочення ВВП України 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
187 
становило 6,5 % і 9,9 % у 2014–2015 рр. Інфляція внаслідок деваль-
вації гривні зросла до 25 % і 43 %. Безробіття збільшилося до 9,5 %. 
Проте внаслідок девальвації дефіцит поточного рахунку платіжного 
балансу майже зник у 2015 р. [612]. 
Україна сумарно за кілька років втратила 98 млрд дол, знач-
ною мірою внаслідок обмежувальних заходів з боку Росії [590]. 
З 2016 р. вже тільки 42 % експорту України може здійснюватися 
в режимі вільної торгівлі (замість 59 % у 2015). Особливо чутли-
вим до зміни режиму торгівлі був український експорт сільського 
господарства, металургії та машинобудування [25].  
Внаслідок агресії Росії Україна втратила контроль за промисло-
вим  комплексом  частини  Донбасу,  туристичним  комплексом 
Криму, частиною газових родовищ Чорноморського шельфу. На 
непідконтрольні території припадало до 1/5 частини ВВП, а Дон-
бас забезпечував близько 1/4 товарного експорту. На нині непідко-
нтрольних  територіях  Донбасу  видобувалося  50 %  українського 
вугілля. Скоротився видобуток корисних копалин, частина земель-
них ресурсів стали непридатними до використання, частина лісових 
ресурсів постраждала від пожеж через бойові дії. Зруйновано 27 % 
промислового потенціалу Донбасу, 15 % вивезено до Росії. Пош-
коджена  транспортна  інфраструктура  [124].  За  попередніми  
даними внаслідок бойових дій загинуло понад 10 тис. осіб, понад 
2 млн  стали    тимчасово  переміщеними  особами.  Відновлення  
зруйнованих  об'єктів  коштуватиме  понад  1,5 млрд  дол.  Залиша-
ється можливість відновлення військових дій у будь-який час, бло-
куючи таким чином національні й іноземні інвестиції.  
Території України, непідконтрольні центральному уряду, є де-
факто окремими малими економіками. Внаслідок військово-полі-
тичних ризиків самостійно ці території у кращому випадку мо-
жуть  використовувати  стратегію  малих  економік  MIRAB 
(означає міграція, перекази, допомога і бюрократія  [336]), а не 
стратегії  успішних  малих  економік, заснованих  на  туризмі, фі-
нансах, нішевому виробництві, транспорті, ресурсному менедж-
менті,  перевагах  громадянства  і  резидентства.  Відсутність 
надійних статистичних даних не дозволяє провести точний аналіз 
економічних ефектів у цьому випадку. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
188 
У зазначених умовах відновлення позитивних темпів економіч-
ної динаміки в Україні можливо внаслідок швидкої та ефективної 
регуляторної конвергенції з ЄС та, щонайменше, стабілізації попиту 
в  ЄС  та  на  ринках  третіх  країн  на  українські  товари  та  послуги.  
Однак  при  цьому  актуальним  залишається  питання  ефективності 
процесу адаптації українських виробників та споживачів до вимог 
ЄС (співвідношення витрат та результатів адаптації). 
Нині переваги Угоди від асоціації ще не компенсують втрати 
від дій Росії. У 2015 р. порівняно з 2013 р. український експорт в 
Росію скоротився на понад 10 млрд дол, в інші країни СНД – на 
4 млрд дол. З іншого боку, ЄС запланував пакет фінансової допо-
моги на 2014–2020 рр. понад 11 млрд дол у межах бюджету Єв-
рокомісії, ЄІБ і ЄБРР. Проте двосторонній товарообіг України з 
ЄС скоротився на 15 млрд дол, хоча частка ЄС зросла із 31,2 до 
37,5 %. Експорт України в ЄС скоротився на 3,8 млрд дол, хоча 
частка ЄС в експорті України зросла з 26,5 до 34,1 % (табл. 2). Ми 
бачимо, що відбувається відносна переорієнтація України на ри-
нки ЄС та решти світу, але не абсолютна. Змінилася і структура 
експорту України до ЄС: зменшилася частка продукції видобув-
ної промисловості і металургії, а зросла частка агропромислового 
комплексу та машинобудування [410]. 
Економічні втрати Російської Федерації. Експерти Вищої 
школи економіки та Центрального банку Росії оцінювали втрати 
від санкцій щодо Росії у 170 млрд дол впродовж трьох років (3 % 
ВВП). А. Кудрін порівняв втрати Росії від санкцій із витратами 
на  Олімпіаду  в  Сочі:  принаймні,  200 млрд  дол  упродовж 
двох-трьох років. А. Спілімберго, голова місії МВФ у Росії, вка-
зував на втрати внаслідок санкцій у розмірі 0,5 % ВВП у 2015 р. 
[307].  Оцінки  Міністерства  фінансів  втрат  Росії  становили 
40 млрд дол від санкцій та 90–100 млрд дол від падіння цін на на-
фту. Єврокомісія оцінювала втрати Росії від санкцій у 0,6 п. п. 
економічного зростання у 2014 р. та 1,1 п. п. у 2015 р. За даними 
Dealogic,  кількість  коштів,  які  залучили  російські  емітенти  на 
міжнародних ринках облігацій знизилася із 53 млрд дол у 2013 р. 
до 9,5 млрд дол у 2014 р., а акцій – із 10,3 до 1,9 млрд дол [271].   
 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
189 
Таблиця 2 
Структура торгівлі України  
з іншими країнами або регіонами [410] 
 
2013 р.  2015 р. 
Е
к
с
п
о
р
т
,
 
м
л
н
 
д
о
л
 
Е
к
с
п
о
р
т
,
 
%
 
І
м
п
о
р
т
,
 
м
л
н
 
д
о
л
 
І
м
п
о
р
т
,
 
%
 
Е
к
с
п
о
р
т
,
 
м
л
н
 
д
о
л
 
Е
к
с
п
о
р
т
,
 
%
 
І
м
п
о
р
т
,
 
м
л
н
 
д
о
л
 
І
м
п
о
р
т
,
 
%
 
ЄС  16758  26,5  27046  35,1  13017  34,1  15343  40,9 
Росія  15065  23,8  23234  30,2  4829  12,7  7485  20,0 
Інші країни 
СНД 
6998  11,1  4697  6,1  2978  7,8  2988  8,0 
Інші країни 
Європи 
467  0,7  1582  2,1  294  0,8  1342  3,6 
США  888  1,4  2759  3,6  481  1,3  1480  3,9 
Китай  2726  4,3  7900  10,3  2399  6,3  3770  10,1 
Інші країни  20407  32,2  9743  12,7  14133  37,1  5092  13,6 
Усього  63312  100,0  76964  100,0  38134  100,0  37502  100,0 
 
Б. Ческидов у 2014 р. зазначав, що найбільший ефект на росій-
ську економіку здійснюють фінансові санкції, лише сам цей факт 
уже  знизив  інвестиційну  привабливість  Росії,  що  ускладнило  
також  рефінансування  існуючих  боргів.  Санкції  призвели  до  
недовіри  до  економіки  Росії  як  в  іноземних,  так  і  внутрішніх  
інвесторів.  Це  викликало  відплив  капіталу,  девальвацію  рубля 
та зростання цін. Фінансові санкції вплинули на майже 90 % на-
фтового сектора Росії. Ефект санкцій був доповнений необхідні-
стю зростання військових витрат, витрат на фінансування Криму 
та Севастополя, й інвестицій в імпортозаміщення [310]. Д. Ахн 
і Р. Лудема зазначають, що середньостатистична російська ком-
панія,  яка  потрапила  під  дію  санкцій,  або  асоційована  з  нею  
компанія втрачає близько 1/3 доходів від основної діяльності, по-
над  1/2  вартості  активів  та  близько  1/3  працівників  порівняно 
з компаніями, на які не поширюються санкції [332].  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
190 
За  нашими  розрахунками,  втрати  Росії  від  звуження  ринку 
в Україні (значною мірою внаслідок тиску з боку самої ж Росії) 
включають зниження експорту тільки в Україну ("mainland") на 
9 млрд дол у 2014 р. і 13 млрд дол у 2015 р. (порівняно із 2013) 
і погіршення сальдо торгового балансу на 6 і 7 млрд дол, відпо-
відно [257]. При розрахунку цих даних ми враховували фактор 
порушення  територіальної  цілісності.  Зауважимо,  що  зазначені 
втрати Росії – це не втрати від Угоди про асоціацію України з ЄС, 
оскільки частковий режим вільної торгівлі з боку України для ЄС 
почав діяти лише із 2016 р. Іншими словами, тільки втрати на ри-
нку України внаслідок власного тиску в рази перевищують поте-
нційні  втрати  російських  виробників  внаслідок  Угоди  про 
асоціацію України з ЄС. Фактичні втрати Росії безпосередньо від 
Угоди про асоціацію є меншими внаслідок суттєвого зменшення 
експорту з Росії до вступу в силу ЗВТ України з ЄС у 2016 р.  
Експорт  Росії  в  Україну  скоротився,  зокрема,  через  погір-
шення  іміджу  Росії,  торговельних  обмежень  внаслідок  санкцій 
України, зниження купівельної спроможності населення, здеше-
влення  робочої  сили,  девальвації  гривні  в  Україні.  Остання  
підвищила цінову конкурентоспроможність українських експор-
терів і виробників, що конкурують з імпортом. У січні 2014 – тра-
вні  2016  рр.  реальний  двосторонній  курс  гривні  до  рубля 
зменшився на 9 % [257, 579, 546]. Номінальна девальвація була 
набагато більшою, але вищий рівень інфляції в Україні частково 
компенсував це. Ефект від девальвації більший за ефект від тари-
фних преференцій для експортерів України або ЄС у їхній взаєм-
ній  торгівлі.  Проте  ми  маємо  визнати,  що  ефект  девальвації 
гривні  може  мати  тільки  середньотерміновий  ефект  внаслідок  
вищої інфляції в Україні. У 2014 р. скорочення експорту Росії в  
Україну відбувалося переважно за рахунок окремих видів енер-
гоносіїв,  продуктів  хімічної  промисловості  та  суднобудування 
[591]. У 2016 р. Україна не закуповувала газ у Росії.  
Проте основних втрат Росія зазнала в умовах дії санкцій з боку 
західних країн, зниження цін на енергоносії та підвищення витрат 
на військові цілі й окуповані території, зниження інвестиційного 
потенціалу.  Зростання  ВВП  Росії  у  2014 р.  уповільнилося  до 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
191 
0,7 %, а у 2015 р. стало від'ємним (–3,7 %). Інфляція у 2015 р. зро-
сла до 13 %, хоча профіцит поточного рахунку платіжного бала-
нсу  збільшився  до  5 %  ВВП  внаслідок  девальвації  рубля  і 
скорочення імпорту [612]. У підсумку, сукупні фактичні втрати 
Росії  від  економічної  війни  на  два  порядки  вищі  потенційних 
втрат від ЗВТ України з ЄС.  
Крім прямих втрат ринків, Росія зазнала суттєвих іміджевих 
втрат. Її вже не сприймають як надійного і передбачуваного пар-
тнера. Імідж Росії в різних країнах сильно корелював із двосто-
ронніми  торговельними  й  інвестиційними  зв'язками  з  Росією 
(кореляція близько 0,6 [312]). З огляду на це, є підстави вважати, 
що дезінтеграція та іміджеві втрати можуть взаємно підживлю-
вати один одного.  
Був також проведений аналіз факторів м'якої економічної сили за 
допомогою  вебометричного  підходу,  формулюючи  пошукові  за-
пити в Інтернеті. Одним із показників було відношення кількості 
знайдених веб-сторінок за запитом з виразами "економічне співро-
бітництво"  до  веб-сторінок  з  виразами  "торговельна  суперечка", 
"економічні  санкції",  "економічна  війна".  Це  співвідношення  для 
Росії та України було практично однаковим і на 25 % гіршим, ніж у 
Німеччини, та на 50 % гіршим, ніж у Польщі та Туреччині [361].  
Усе це показує, що для Росії рішення про торговельно-економічну 
війну проти України не має достатніх економічних обґрунтувань. 
Економічні втрати інших країн ЄАЕС. Інші країни ЄАЕС 
також понесли непрямі втрати внаслідок економічної війни. На-
приклад, втрати Білорусі від звуження ринку в Україні полягали 
у зниженні експорту в (материкову) Україну на 850 млн дол (або 
погіршенні сальдо торгового балансу на 170 млн дол) у 2015 р. 
порівняно  із  2013  р.  після  тимчасових  позитивних  тенденцій  
у2014  р.  Казахстан  скоротив  щорічний  експорт  в  Україну  на 
230 млн дол, але сальдо двостороннього торгового балансу поліп-
шилося [257]. Киргизька республіка та Вірменія також мали змен-
шення експорту в Україну. Однак ураховуючи, що традиційно він 
був невеликим, а динаміка торговельного балансу була неоднозна-
чною, ми можемо сказати, що ці дві країни мали невеликі втрати.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
192 
Ще більші  втрати партнери Росії по ЄАЕС зазнали  від зву-
ження російського ринку. Внаслідок цього у 2015 р. ВВП Біло-
русі  скоротився  на  3,9 %.  Приріст  ВВП  Казахстану  суттєво 
уповільнився до 1,2 % у 2015 р. після 6 % у 2013 р. Державний 
бюджет і поточний рахунок платіжного балансу в Казахстані у 
2015 р. стали дефіцитними [612]. 
Крім цього, розбіжності у ставленні до збереження режиму ві-
льної  торгівлі  з  Україною  серед  країн  –  членів  митного  союзу 
ЄАЕС і санкції західних країн саме щодо Росії роблять цей мит-
ний союз де-факто частково фрагментованим.  
Економічні втрати країн Заходу. Найбільш вразливими краї-
нами ЄС виявилися ті, що постачають харчові продукти і продук-
цію легкої промисловості та балансували на межі кризи (Греція, 
Іспанія, Італія, Кіпр, тощо) та країни, галузі яких залежні від збуту 
в Росію (Фінляндія, Норвегія). З'ясувалося, що окремі країни зале-
жать від Росії не тільки у сфері поставок енергоносіїв [23].  
О. Шаров охарактеризував зворотний ефект, який здійснюють 
санкції  західних  країн  на  власні  економіки.  Такий  зворотний 
ефект  викликаний  зменшенням  експорту  технологій,  девальва-
цією рубля, зниженням платоспроможного попиту в Росії на ім-
портну  продукцію,  контрсанкціями  Росії  (переважно  щодо 
заборони імпорту харчової продукції).  
Відносно  невеликі  втрати  мали  США  (понад  2  млрд  дол),  
Австралія та Канада (до 0,5 млрд дол). Серед західних країн вна-
слідок санкцій і контрсанкцій найбільших втрат зазнав ЄС (на по-
чаток  2015  20  млрд  дол),  особливо  Німеччина,  країни  Балтії, 
Франція,  Італія,  Польща  (у  грошовому  еквіваленті);  Польща 
(у робочих місцях); країни Балтії (у % ВВП). Втрати Німеччини 
були  викликані  не  тільки  скороченням  експорту  в  Росію,  
а й посиленням конкурентного тиску з боку інших країн ЄС, які, 
втрачаючи  російський  ринок,  спробували  компенсувати  це  за  
рахунок експорту в Німеччину. Внаслідок цього утворилося три 
групи країн, які:  
⴬ фактично або потенційно втратили від санкцій, але висту-
пають за їхнє продовження (зокрема Німеччина, країни Балтії, 
Велика Британія та ін.);  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
193 
⴬ втратили від санкцій, але схильні до пом'якшення санкцій 
(Італія, Іспанія, Словаччина, Угорщина, частково Франція);  
⴬ мало втратили від санкцій і схильні до пом'якшення санк-
цій (Греція, Болгарія, Кіпр та ін.).  
З іншого боку, у 2014 р. ЄС зміг успішно перенаправити свій 
експорт в інші країни (переважно всередині ЄС, США, Китай). 
Країни – імпортери енергоносіїв відчули позитивний ефект від 
скорочення цін на нафту. Сукупні втрати західних країн були ме-
нші, ніж втрати Росії [570].  
У  галузевому  розрізі  у  2014  р.  скорочення  експорту  ЄС  в  
Україну переважно відбувалося за рахунок автотранспортних за-
собів, нафтопродуктів і медикаментів, а в Росію – за рахунок ав-
тотранспортних  засобів  та  їхніх  частин,  м'ясних  продуктів, 
медикаментів [591].  
Оцінка втрат експорту країн на ринках України та Росії 
з урахуванням величини економіки. У табл. 3 ми подаємо ре-
зультати наших розрахунків щодо втрат обраних країн (Україна, 
країни ЄС, ЄАЕС та найбільші економіки світу) від звуження ри-
нків України та Росії. Ми враховували скорочення експорту до 
України та Росії у 2015 р. (у % до експорту 2013, у млрд дол та 
щодо ВВП). У цих розрахунках ми не робили поправку на пору-
шення територіальної цілісності.  
Найбільші  втрати  на  українському  ринку  мали  Казахстан,  
Румунія, Люксембург (у % від експорту в Україну у 2013), Росія, 
Китай,  Німеччина,  Польща,  Казахстан,  Білорусь  (у  млрд  дол),  
Білорусь,  Литва,  Угорщина,  Казахстан,  Росія,  Болгарія  (у  % 
ВВП). Щодо ВВП найменш чутливими до скорочення ринку в 
Україні виявилися Канада, Мальта та Португалія.  
Найбільші втрати на російському ринку мали Мальта, Кіпр, 
Україна, Канада (у % від експорту в Росію у 2013), Німеччина, 
Китай, Україна, Білорусь, Італія, Японія (у млрд дол), Білорусь, 
Литва, Україна, Естонія, Латвія, Словацька республіка (у % ВВП). 
Щодо  ВВП  найменш  чутливими  до  скорочення  ринку  в  Росії  
виявилися США, Індія та Канада.  
 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
194 
Таблиця 3 
Втрати експорту країн від зменшення українського  
та російського ринку, 2015 р. відносно 2013 р. 
[розраховано авторами за [392] (експорт) і [612] (ВВП)] 
Країна 
В
В
П
,
 
м
л
р
д
 
д
о
л
,
 
2
0
1
3
 
р
.
 
Втрати на ринку Ук-
раїни 
Втрати на ринку Ро-
сії 
%
 
в
і
д
 
е
к
с
п
о
-
р
т
у
 
2
0
1
3
 
р
.
 
м
л
р
д
 
д
о
л
 
%
 
в
і
д
 
В
В
П
 
2
0
1
3
 
р
.
 
%
 
в
і
д
 
е
к
с
п
о
-
р
т
у
 
2
0
1
3
 
р
.
 
м
л
р
д
 
д
о
л
 
%
 
в
і
д
 
В
В
П
 
2
0
1
3
 
р
.
 
Україна  180  -  -  -  68  10,24  5,70 
Російська  
Федерація 
2232  61  14,52  0,65  -  -  - 
Австрія  429  59  0,55  0,13  49  2,83  0,66 
Бельгія  522  54  0,55  0,11  50  3,41  0,65 
Болгарія  56  64  0,36  0,65  43  0,33  0,60 
Велика  
Британія 
2713  50  0,42  0,02  40  2,50  0,09 
Греція  240  14  0,04  0,02  56  0,30  0,13 
Данія  339  56  0,22  0,06  60  1,25  0,37 
Естонія  25  54  0,07  0,29  54  1,02  4,03 
Кіпр  24  51  0,01  0,03  69  0,02  0,09 
Іспанія  1370  54  0,30  0,02  50  1,88  0,14 
Ірландія  238  60  0,06  0,02  52  0,43  0,18 
Італія  2131  60  1,48  0,07  45  6,42  0,30 
Латвія  30  38  0,06  0,21  41  0,96  3,18 
Литва  46  37  0,42  0,90  46  2,99  6,44 
Люксембург  62  69  0,02  0,03  40  0,08  0,13 
Мальта  10  62  0,00  0,00  92  0,04  0,42 
Нідерланди  864  54  0,87  0,10  49  5,21  0,60 
Німеччина  3746  54  3,85  0,10  49  23,33  0,62 
Польща  524  42  2,40  0,46  47  5,08  0,97 
Португалія  226  27  0,01  0,00  50  0,17  0,08 
Румунія  192  73  0,94  0,49  40  0,74  0,38 
Словацька  
республіка 
98  46  0,29  0,30  50  1,70  1,74 
Словенія  48  62  0,22  0,46  40  0,62  1,31 
Угорщина  134  45  1,18  0,88  50  1,69  1,25 
Фінляндія  270  53  0,25  0,09  51  3,62  1,34 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
195 
Закінчення табл. 3 
Країна 
В
В
П
,
 
м
л
р
д
 
д
о
л
,
 
2
0
1
3
 
р
.
 
Втрати на ринку  
України 
Втрати на ринку  
Росії 
%
 
в
і
д
 
 
е
к
с
п
о
р
т
у
 
2
0
1
3
 
р
.
 
м
л
р
д
 
д
о
л
 
%
 
в
і
д
 
В
В
П
 
2
0
1
3
 
р
.
 
%
 
в
і
д
 
е
к
с
п
о
-
р
т
у
 
2
0
1
3
 
р
.
 
м
л
р
д
 
д
о
л
 
%
 
в
і
д
 
В
В
П
 
2
0
1
3
 
р
.
 
Франція  2811  49  0,62  0,02  51  5,20  0,18 
Хорватія  58  57  0,02  0,03  43  0,16  0,28 
Чеська  
республіка 
208  63  1,05  0,50  47  2,77  1,33 
Швеція  579  25  0,09  0,01  52  1,88  0,32 
Білорусь  73  40  1,67  2,29  38  6,45  8,82 
Вірменія  11  59  0,01  0,08  32  0,11  0,98 
Казахстан  232  83  1,70  0,73  -  -  - 
Киргизька ре-
спубліка 
7  51  0,01  0,07  35  0,04  0,48 
Канада  1837  19  0,04  0,00  67  0,90  0,05 
Індія  1863  48  0,23  0,01  27  0,60  0,03 
Китай  
(материковий) 
9519  55  4,33  0,05  30  14,80  0,16 
США  16663  55  1,07  0,01  36  4,06  0,02 
Туреччина  823  49  1,07  0,13  48  3,37  0,41 
Японія  4909  64  0,37  0,01  53  5,88  0,12 
 
Загалом втрати експорту в Україну та Росію у % ВВП найбі-
льшими були в Білорусі (11,1 %), Литві (7,4), Україні (5,7), Есто-
нії (4,3), Угорщині (2,1 %). Більше від втрат українського ринку, 
ніж російського, постраждали Румунія та Болгарія. Навпаки, най-
більші втрати на російському ринку щодо втрат на українському 
мали Мальта, Канада, Швеція та Португалія, але відносно ВВП ці 
втрати були достатньо невеликі.  
Середньоарифметичні втрати експорту в Україну серед розг-
лянутих  країн  становили  0,25 %  ВВП,  експорту  в  Росію  1,1 % 
ВВП. Інакше кажучи, номінально втрати країн на російському ри-
нку були в чотири рази більшими, ніж на українському. Проте 
якщо  враховувати  співвідношення  ВВП  Росії  та  України,  яке  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
196 
становило у 2013 р. 12,4 рази, то втрати на українському ринку 
відносно непропорційно більші – у 3 рази.  
Зазначимо, що втрати експорту у % від ВВП найбільші у ма-
лих країнах (хоча частково це пояснюється обраною вибіркою та 
фактором відстані – вилучення з вибірки віддалених великих еко-
номік трохи зменшує кореляцію, особливо щодо ринку України). 
Кореляція між втратами країн на російському ринку у % ВВП з 
логарифмом ВВП становила –0,34 (із поданих тут коефіцієнтів 
кореляції  тільки  цей  є  статистично  значущим).  Кореляція  на 
українському ринку становила –0,24. Якщо втрати рахувати у % 
від експорту 2013 р., то кореляції будуть відповідно –0,21 та –
0,02. Тобто, до втрат на російському ринку особливо чутливі малі 
країни,  а  не  великі.  Водночас  на  українському ринку  втратили 
приблизно однаково як малі, так і великі економіки.  
Оцінка співвідношення втрат експорту Росії та її основних 
торговельних партнерів. У табл. 4 ми також знаходимо підтвер-
дження  того,  що  внаслідок  асиметрії  величини  економіки  спроби  
самостійно економічно вплинути на Росію з боку України малоефек-
тивні. Скорочення експорту Росії в Україну становило лише 0,65% 
ВВП Росії. Більше того, це було викликане не стільки цілеспрямо-
ваними діями уряду України, скільки зменшенням купівельної спро-
можності,  порушенням  територіальної  цілісності  та  погіршенням 
іміджу Росії. Від економічної дезінтеграції Україна постраждала на 
порядок більше у % від власного ВВП (5,7%), хоча в абсолютному 
вимірі втрати України майже на 30% менші за втрати Росії.  
Проте  втрати  Росії  на  інших  великих  ринках  (внаслідок  па-
діння цін на енергоносії, санкцій, погіршення іміджу тощо) були 
набагато  відчутнішими.  З  одного  боку,  скорочення  експорту 
щодо рівня 2013 р. було меншим у Росії, ніж у торговельних парт-
нерів, внаслідок девальвації рубля. Проте щодо ВВП Росія вдвічі бі-
льше  відчуває  втрати  експорту,  ніж  Японія  та  Китай, утричі,  ніж 
CША, і в 13,5 разів більше, ніж ЄС. Як ми бачимо, Росія виявилася 
найбільш чутливою до втрати ринку ЄС. Також зазначимо, що досі 
відбувалося скорочення економічних відносин із Китаєм, незважа-
ючи на задекларовану переорієнтацію Росії в бік Китаю. 
 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
197 
Таблиця 4 
Порівняння втрат експорту Росії на ринках її важливих  
торговельних партнерів та втрат експорту торговельних  
партнерів на ринках Росії, 2015 р. відносно 2013 р. 
Розраховано авторами за [392] (експорт) і [612] (ВВП) 
Економіко- 
торговельний 
партнер 
Втрати експорту 
Росії 
Втрати експорту  
торговельного партнера 
%
 
в
і
д
 
е
к
с
п
о
р
т
у
 
2
0
1
3
 
р
.
 
м
л
р
д
 
д
о
л
 
%
 
в
і
д
 
В
В
П
 
Р
о
с
і
ї
 
 
у
 
2
0
1
3
 
р
.
 
%
 
в
і
д
 
е
к
с
п
о
р
т
у
 
2
0
1
3
 
р
.
 
м
л
р
д
 
д
о
л
 
%
 
в
і
д
 
В
В
П
 
т
о
р
г
о
в
е
л
ь
н
о
г
о
 
п
а
р
т
н
е
р
а
 
 
у
 
2
0
1
3
 
р
.
 
ЄС  42  117,89  5,28  48  76,64  0,39 
Китай 
(материковий) 
20  7,02  0,31  30  14,80  0,16 
США  15  1,64  0,07  36  4,06  0,02 
Україна  61  14,52  0,65  68  10,24  5,70 
Японія  26  5,17  0,23  53  5,88  0,12 
 
Таким чином, фундаментальною основою політико-економіч-
ного протистояння в межах трикутника Україна – Росія – Захід є 
існування  двох  інтеграційних  атракторів  у  Європі:  Західна  Єв-
ропа/ЄС і Росія/ЄАЕС. Незважаючи на їхню конкуренцію, вони 
також мають ознаки комплементарності. За кращої геополітичної 
ситуації вони могли би інтегруватися, або принаймні відчувати 
більше  переваги  ефекту  створення  торгівлі  відкритого  ринку 
один для одного, ніж втрати від ефекту відхилення торгівлі. 
ЗВТ Україна – ЄС сама по собі не так створює ефект відхи-
лення торгівлі, як зменшує ефект відхилення торгівлі ЗВТ СНД. 
Вона передбачала зменшення тарифних і нетарифних бар'єрів для 
взаємної торгівлі, реформи в Україні відповідно до передового 
досвіду ЄС, фінансову допомогу. Проте існує штучний ефект ві-
дхилення торгівлі, прямо й опосередковано викликаний реакцією 
Росії на укладання цієї угоди. Хоча відсутність такої реакції була 
би  радше  оптимістичним  припущенням  у  процесі  підготовки 
Угоди про асоціацію, ні Україна, ні ЄС не розраховували на на-
стільки жорстку реакцію Росії.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
198 
За нашими розрахунками, усупереч побоюванням російської 
сторони Угода про асоціацію України з ЄС, фактично, є лише не-
великим викликом для економіки Росії, ураховуючи структурні 
відмінності в зовнішній торгівлі, неповноту охоплення торгівлі 
тарифними преференціями та можливість захисту інтересів ро-
сійських експортерів більш цивілізованими методами.  
На порядок більші втрати Росія понесла внаслідок власного ти-
ску на Україну та на два порядки більші – внаслідок санкцій захід-
них країн, падіння цін на енергоносії та зростання видатків бюджету 
на збройні сили, імпортозаміщення й окуповані території.  
У трикутнику Україна – Росія – Захід Україна несе найбільші 
відносні втрати, особливо в галузевому вимірі – на російському 
напрямі експорт продуктів харчування, металургії та машинобу-
дування. У підсумку, переваги відкриття ринку ЄС, його фінан-
сова  допомога  і  пошук  ринків  у  решті  світу  не  компенсують 
настільки масштабного тиску з боку Російської Федерації. 
Партнери Росії по ЄАЕС (принаймні Білорусь і Казахстан) як 
треті сторони у конфлікті також зазнали трат. А сам митний союз 
ЄАЕС де-факто став частково фрагментованим, внаслідок відмін-
ностей у режимі торгівлі із західними країнами та Україною.  
Країни Заходу, насамперед ЄС, особливо окремі його країни, 
також  відчули  ефект  від  власних  санкцій  і  контрсанкцій  з  боку  
Росії, проте загалом це було компенсовано зростанням експорту 
в інші напрями та падінням цін на енергоносії. Серед країн ЄС ско-
рочення ринку України та Росії найбільше відчули автовиробники, 
енергетичний сектор, агропромисловий комплекс і фармацевтична 
промисловість. Проте підтримують збереження санкцій часто кра-
їни, які найбільше постраждали економічно від цих санкцій. 
Від скорочення українського ринку в абсолютному вимірі най-
більші втрати понесли Росія, Китай, Німеччина, а відносно ВВП 
– Білорусь, Литва, Угорщина. Від скорочення російського ринку 
в  абсолютному  вимірі  найбільших  втрат  зазнали  Німеччина,  
Китай,  Україна,  а  відносно  ВВП  –  Білорусь,  Литва,  Україна. 
Щодо ВВП також Росія відчуває втричі більші втрати ніж США 
та в 13,5 разів більші ніж ЄС, незважаючи на те, що серед захід-
них країн найбільше постраждали саме країни ЄС. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
199 
Вирішальним фактором для відновлення економічного зрос-
тання України за умов розвитку інтеграційних та дезінтеграцій-
них  процесів  є  суттєве  зростання  інвестиційної  активності 
національних  та  іноземних  підприємств.  Угоду  про  асоціацію 
слід розглядати як важливий інструмент інтеграції України в між-
народні виробничі системи, оскільки лише тарифна лібералізація 
не матиме значних позитивних наслідків для національної еконо-
міки. Це можливо лише за умов, зокрема, наявності відповідних 
гарантій для інвесторів щодо територіальної цілісності, суверені-
тету і безпеки України. Якщо така передумова не буде гаранто-
вана,  то  виникають  суттєві  ризики  для  участі  українських 
підприємств у міжнародних виробничих системах, отже, ефекти-
вну реалізацію Угоди про асоціацію загалом, та поглибленої і все-
охоплюючої ЗВТ зокрема, буде поставлено під сумнів. 
Урегулювання  питання  територіальної  цілісності  України  та 
повернення до неконфронтаційного режиму в міжнародних еконо-
мічних  відносинах  дало  би перевагу всім учасникам процесу не 
тільки безпосередньо внаслідок зниження напруженості, але і по-
бічно завдяки ліквідації ефекту відхилення торгівлі та посилення 
інтеграційних перспектив. Значною мірою це залежить від позиції 
російської сторони щодо підтримки чи деескалації конфлікту.  
Для України в середньотерміновій перспективі важливо збе-
регти  перехресне  членство  у  ЗВТ  з  основними  торговельними 
партнерами, включаючи ЄС та СНД. В ідеалі така модель могла 
би стати сполучною ланкою між ЄС і ЄАЕС як пілотний проект 
на шляху до їхньої співпраці й інтеграції. Зокрема, укладання по-
мірно поглибленої ЗВТ між ЄС та ЄАЕС могло би знизити ставки 
в геополітичній та геоекономічній боротьбі за Україну.  
Проблеми міжнародної інтеграції також стосуються цінностей 
та інституцій. За умов існування двох основних моделей соціа-
льно-економічного розвитку в регіоні – європейської та євразій-
ської – Україна мала обирати між ними. Шляхом підписання і 
впровадження Угоди про асоціацію, поглибленої та розширеної 
ЗВТ замість класичної Україна зробила вибір на користь європей-
ської моделі соціально-економічного та політичного розвитку. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
200 
3.2. Вироблення інноваційних орієнтирів 
інтеграції як умови реалізації 
Угоди про асоціацію між Україною та ЄС 
 
 
У ХХІ ст. стратегія ЄС у галузі науки, технологій та інновацій 
позиціонується серед головних цілей ЄС. Пріоритетними напря-
мами  стають  розвиток  людських  ресурсів,  поліпшення  стану  
довкілля, а технологічні нововведення мають соціальну спрямо-
ваність. Європейський Союз є головним економічним і цивіліза-
ційним  центром  сучасного  світу.  Процес  інтеграції  дозволив 
об'єднати 28 країн Європи в єдиний господарський і інновацій-
ний  комплекс,  здійснювати  на  наднаціональному  рівні  єдину  
політику. Системні підходи до забезпечення інноваційного роз-
витку  безпосередньо  торкаються  змісту  і  механізму  реалізації 
наднаціональної інноваційної політики.  
У ЄС, спираючись на підтримку державних інститутів, фінан-
сових і виробничих структур, формується пан'європейська інно-
ваційна  система,  що  складається  з  національних  інноваційних 
систем країн-членів, створює нову культуру бізнесу, посилює ко-
операційні зв'язки між підприємницькими асоціаціями та громад-
ськими структурами.  
Рамковим документом для фінансової та технічної співпраці з 
Україною став Порядок денний Асоціації Україна – ЄС, який було 
прийнято Радою зі співробітництва в листопаді 2009 р. Цей доку-
мент заміняв спільний План дій 2005 р. та готував до вступу в дію 
Угоди про асоціацію. План дій Асоціації визначав пріоритети, що 
потребують негайної дії в очікуванні набрання чинності Угоди.  
Нині, після підписання Угоди про асоціацію між Україною та 
ЄС, метою співпраці в науково-технологічній сфері є:  
⴬ розвиток і посилення наукового та технологічного співро-
бітництва як із метою наукового розвитку як такого, так і змі-
цнення  власного  наукового  потенціалу  для  вирішення 
національних і глобальних викликів;  
⴬ спрямування  зусиль  для  досягнення  прогресу  в  набутті 
наукових і технологічних знань, важливих для забезпечення 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
201 
сталого економічного розвитку, шляхом розвитку дослідниць-
ких потужностей і людського потенціалу; 
⴬ урахування  діючих  рамок  співпраці,  які  встановлені  
Угодою  про  співробітництво  у  сфері  науки  і  технологій  між  
Україною  та  Європейським  Співтовариством,  а  також  мету  
України залучення до Європейського дослідницького простору; 
⴬ підтримка реформування та реорганізації системи управ-
ління науковою сферою та дослідницьких установ в Україні 
(зокрема підвищення її потенціалу щодо розвитку науки і тех-
нологій) з метою сприяння зростання конкурентоспроможної 
економіки та суспільства, що базується на знаннях [247].   
Згідно  з  Угодою  про  асоціацію,  науково-технологічна  спів-
праця між Україною та ЄС забезпечуватиметься шляхом:  
⴬ обміну інформацією між Україною та країнами ЄС щодо 
політики у сфері науки та технологій;  
⴬ участі  у  наступній  Рамковій  програмі  Європейського 
Співтовариства (ЄС) з досліджень та інновацій "Горизонт 2020";  
⴬ спільної реалізації наукових програм та дослідницької ді-
яльності;  
⴬ спільного дослідження діяльності, спрямованої на заохо-
чення наукового прогресу, трансферу технологій та ноу-хау;  
⴬ навчання шляхом реалізації програм обміну для дослідни-
ків і фахівців;  
⴬ організації спільних заходів щодо наукового та техноло-
гічного розвитку;  
⴬ ужиття  заходів,  спрямованих  на  розвиток  сприятливих 
умов для проведення досліджень і впровадження нових техно-
логій,  а  також  належного  захисту  інтелектуальної  власності 
результатів досліджень. 
Наслідками зазначених аспектів співпраці в науково-техноло-
гічній сфері для України можуть бути такі:  
⴬ Розширення співпраці з ЄС у питаннях модернізації віт-
чизняної системи науки та наближення її до стандартів ЄС має 
забезпечити сприятливі умови для комерціалізації прикладних 
наукових досліджень і, таким чином, створити важливі перед-
умови для посилення конкурентоспроможності національних 
компаній на світовому ринку та створення нових високотех-
нологічних галузей економіки в країні. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
202 
⴬ Модернізація національної системи наукових досліджень 
на основі стандартів ЄС дозволить покращити якість підгото-
вки науковців і спеціалістів та розширити можливості для реа-
лізації спільних проектів з європейськими країнами, що, у свою 
чергу, підвищить рівень кваліфікації, знань та досвіду вітчизня-
них науковців. Проте,  збільшення уваги до питань охорони здо-
ров'я, зміни клімату та безпеки навколишнього середовища (як 
це відбувається сьогодні в ЄС) дозволить розширити прикладні 
наукові дослідження в цих сферах, у тому числі, за підтримки 
партнерів з ЄС, а практична реалізація відповідних напрацю-
вань  дозволить  підвищити  загальний  рівень  екологічної  без-
пеки для населення в довгостроковій перспективі. 
⴬ Сприяння  реформуванню  національної  системи  науки, 
яка нині вже не відповідає сучасним вимогам. Така співпраця 
має дати поштовх до створення адекватної державної політики 
в Україні у сфері науки та прикладних наукових досліджень 
шляхом обміну досвідом із країнами – членами ЄС, запрова-
дження нових моделей роботи та співпраці наукових установ 
з освітніми установами та бізнесом, а реалізація спільних пан'-
європейських  проектів  фінансово  й  інституційно  підтримає 
наукові дослідження й технологічний розвиток в Україні [77].   
Таким чином, Угода про асоціацію між Україною та ЄС буде 
сприяти залученню України до Європейського наукового прос-
тору.  Слід зауважити, що сучасний етап науково-технологічної 
політики ЄС розпочався у 2000 р., коли на засіданні Ради ЄС у 
м. Лісабон було запропоновано програму створення інфрастру-
ктури знань, активізації інновацій та економічних реформ, мо-
дернізації  систем  соціальної  підтримки  і  реформи  освіти. 
Метою програми було створення на європейському континенті 
до 2010 р. найбільш конкурентоспроможної економіки у світі, 
для чого передбачено підвищити рівень витрат ВВП на науку до 
3 %, сформувати єдиний науково-технологічний простір та єв-
ропейську інноваційну систему. 
Водночас було проголошено мету створення єдиного дослідни-
цького простору в Європі – об'єднання зусиль учених різних країн, 
а також були визначені конкретні кроки розв'язання цієї проблеми.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
203 
Таким чином, третє покоління європейської науково-технічної 
політики відкрили дві новації – "Європейський науковий простір 
(ЄНП)" та "Інноваційна ініціатива 2000", до яких тепер має змогу 
долучитися й Україна.  
Основними завданнями ЄНП є:  
⴬ створення наукового простору, не розділеного національ-
ними кордонами; 
⴬ забезпечення максимально ефективного використання на-
укового потенціалу і матеріальних ресурсів країн ЄС із залу-
ченням накопиченого досвіду та досягнень на основі тісного 
взаємозв'язку регіональної та національної науково-технологі-
чної політики; 
⴬ обмін знаннями та технологіями; 
⴬ мобільність наукових кадрів [397].  
Детальніше цілі, завдання та механізми їхньої реалізації ілюс-
трує рис. 2. Згідно з поданою схемою, за допомогою ініціативи 
ЄНП передбачається побудувати транснаціональну дослідницьку 
систему, що зміцнює велику кількість формальних інституцій, які 
надають можливість для відкритішого генерування наукомісткої 
продукції в межах ЄС. 
"Інноваційна ініціатива 2000" координується Європейським 
інвестиційним банком та багато в чому є новим підходом до ролі 
ЄС  у  виробництві  наукомісткої  продукції.  Найважливішими 
елементами  зазначеної  ініціативи  є  короткотермінові  позики, 
висока операційна гнучкість і використання фондів венчурного 
капіталу. Сфери застосування "Ініціативи" – людський капітал, 
дослідження і розробки, малі та середні підприємства, венчур-
ний капітал, інформаційні і телекомунікаційні технології та роз-
повсюдження інновацій.  
Таким  чином,  у  ЄС,  спираючись  на  підтримку  державних  
інститутів,  фінансових  і  виробничих  структур,  формується  
пан'європейська інноваційна система, що складається з націона-
льних інноваційних систем країн-членів, створює нову культуру 
бізнесу,  посилює  коопераційні  зв'язки  між  підприємницькими 
асоціаціями та громадськими структурами. 
 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
204 
  Цілі Єропейського наукового простору 
Наукова діяльність 
Наука й інновації, 
середній та малий 
бізнес 
- створення наукових мереж і координація 
реалізації національних програм; 
- об'єднання мережі передових 
дослідницьких центрів представників 
державного та приватного секторів; 
- реалізація масштабних проектів 
завдання 
механізми 
Поліпшення європейських зусиль  
у галузі досліджень 
- підтримка досліджень, що проводяться  
в інтересах малого та середнього бізнесу; 
- розповсюдження і трансферт знань  
та технологій; 
- упровадження наукових результатів та 
створення технологічних виробництв 
механізми 
завдання 
Збільшення інноваційного  
та технологічного потенціалу ЄС 
Інфраструктура 
науки  - реалізація загальноєвропейської стратегії 
в зазначеній сфері; 
- урегулювання проблем доступу  
та використання наукової інфраструктури; 
механізми 
завдання 
Зміцнення європейської 
наукової інфраструктури 
Кадрові  
ресурси 
- посилення транскордонної мобільності 
наукових кадрів; 
- розвиток системи європейської наукової 
кар'єри; 
-збільшення кількості жінок-науковців; 
- заходи з підвищення прихильності 
молоді до професії вченого; 
- підвищення сприятливості Європи  
для вчених із третіх країн 
механізми 
завдання 
Посилення європейської кадрової 
бази науково-технічної  
та інноваційної сфер 
Наука, суспільство 
та громадяни 
- посилення зв'язків між наукою, 
політикою і суспільними потребами; 
- запровадження принципів сталого 
розвитку; 
- запобігання соціальним та етичним 
наслідкам науково-технічного прогресу 
механізми 
завдання 
Створення в європейському 
масштабі нових відносин  
між наукою та суспільством   
Рис. 2. Основні цілі Європейського наукового простору,  
завдання та механізми їхньої реалізації [19] 
 
Уже у 2006 р. країнам ЄС-25 вдалося значно поліпшити вико-
нання Лісабонської стратегії. При цьому важливу роль відігра-
вала  Сьома  рамкова  програма  ЄС  із  наукових  досліджень 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
205 
і технологічного розвитку на 2007–2013 рр. Крім того, Європей-
ською комісією у 2007 р. було опубліковано Зелену книгу "Євро-
пейська  сфера  досліджень:  нові  перспективи"  [585],  у  якій 
затверджено шість пріоритетних напрямів розвитку Європейсь-
кого дослідницького простору: 
⴬ спільне використання знань (відкритий доступ для дослі-
дників до результатів інших наукових досліджень), насампе-
ред прикладних досліджень комерційного спрямування; 
⴬ розвиток державної інфраструктури наукових досліджень 
світового  рівня  (поліпшення  законодавчих  умов  для  збіль-
шення обсягів інвестицій); 
⴬ зміцнення  державних  дослідницьких  інституцій  (збіль-
шення фінансування, автономії, поліпшення законодавчо-но-
рмативних норм співпраці із приватним сектором); 
⴬ оптимізація європейських програм дослідження та пріо-
ритетів (спрощеність нормативних правил і процедур систем 
фінансування досліджень ЄС, гармонізація національних про-
грам фінансування тощо); 
⴬ відкритість  світу:  міжнародна  співпраця  (формування 
єдиних пріоритетів досліджень для всіх країн ЄС і поліпшення 
умов співпраці для дослідників із країн, нечленів ЄС);   
⴬ становлення єдиного європейського ринку праці для дос-
лідників із різних країн (поліпшення умов для збільшення мо-
більності дослідницького потенціалу) [585].  
Виклики сучасності, наслідки світової фінансової кризи та не-
доліки інноваційної політики ЄС були враховані в розробці нової 
стратегії розвитку ЄС "Європа 2020: стратегія розумного, стій-
кого  та  всеосяжного  зростання",  схваленої  в  червні  2010  р.  
у Брюсселі, що передбачає досягнення високих темпів інтелекту-
ального, стійкого та всебічного зростання економіки, що має за-
безпечити Європі провідне становище в конкурентній боротьбі 
на міжнародному ринку [267, 306].  
Нова стратегія розвитку ЄС базується на таких пріоритетах:  
⴬ інтелектуальне  (smart)  зростання  (розвиток  економіки, 
що базується на знаннях та інноваціях);  
⴬ стале (sustainable) зростання (просування вперед до більш 
ресурсоефективної, екологічно чистої та конкурентоспромож-
ної економіки); 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
206 
⴬ соціально інтегроване (inclusive) зростання (сприяння ви-
сокого рівня зайнятості в економіці , що забезпечує соціальну 
і територіальну згуртованість) [247].   
Пріоритетною  ініціативою  "Європи  2020"  передбачається 
створення інноваційного союзу – переорієнтації науково-техно-
логічної  та  інноваційної  політики  на  вирішення  основних  
проблем людства, таких як зміна клімату, енерго- та ресурсоефе-
ктивність, охорона здоров'я та демографічні зміни.  
Встановлені основні цілі функціонування інноваційного союзу:  
⴬ завершення  створення  Європейського  наукового  прос-
тору, розробка програм стратегічних досліджень, які фокусу-
валися  б  на  проблемах  енергетичної  безпеки,  транспорту, 
кліматичних  змін,  ефективному  використанні  ресурсів,  охо-
роні здоров'я та старіння населення, екологічно нешкідливих 
методах виробництва й управління земельними ресурсами;  
⴬ поліпшення  рамкових  умов  для  інноваційного  бізнесу 
(створення єдиного патенту ЄС, модернізація основ для автор-
ських прав та товарних знаків, поліпшення доступу до охо-
рони інтелектуальної власності та прискорення впровадження 
стандартів сумісності, розширення доступу до капіталу й ефе-
ктивне використання політики стимулювання попиту); 
⴬ запровадження "Європейських партнерств в інноваційній 
сфері" між ЄС і національними рівнями з метою прискорення 
розвитку та розміщення технологій, які необхідні для розв'я-
зання нагальних проблем.  
Це передбачає:  
⴬ розвиток "біоекономіки до 2020 року", ключових техно-
логій, які здатні сформувати промислове майбутнє Європи, те-
хнологій, що дозволять людям похилого віку жити незалежно 
і бути активною частиною суспільства;  
– зміцнення та подальша розробка інструментів ЄС для 
сприяння  інноваціям  (структурні  фонди,  фонд  розвитку 
сільської місцевості, рамкові програми для науково-дослі-
дної діяльності, Програма розвитку інновацій (CIP), Стра-
тегічний план енергетичних технологій (План SET) тощо;  
– розвиток партнерських відносин у галузі обміну знань 
і  зміцнення  зв'язків  між  освітою,  господарською  діяльні-
стю, дослідженнями й інноваціями, надання підтримки ма-
лим інноваційним фірмам;  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
207 
⴬ реформування  систем  національної  науково-дослідної  та 
інноваційної  діяльності,  зміцнення  співпраці  між  університе-
тами, зв'язків між науковою та господарською діяльністю, реалі-
зацію спільних програм та посилення транскордонної співпраці, 
забезпечення розповсюдження технологій по всій території ЄС; 
⴬ забезпечення достатньої кількості фахівців із природни-
чих, математичних і технічних наук, зосередження шкільних 
програм на розвитку творчого потенціалу, інноваційних тех-
нологіях та підприємництві; 
⴬ оцінка  пріоритетності  витрат  коштів  на  знання,  викорис-
тання податкових пільг та інших фінансових інструментів для за-
охочення припливу інвестицій у науково-технологічну сферу.  
Завданнями інноваційного союзу є:  
⴬ створення робочих місць для всіх, особливо для молоді, 
підвищення рівня зайнятості населення у віці 20–64 років від 
сучасних 69 % до не менш 75 %; 
⴬ вихід  з  економічної  кризи,  досягнення  рівня  інвестицій 
в НДДКР до 3 % ВВП; 
⴬ підвищення конкурентоспроможності європейських ком-
паній на світовому ринку; 
⴬ знаходження відповіді на виклики, пов'язані зі  старінням 
населення;  
⴬ боротьба  із  глобальним  потеплінням,  зниження  викидів 
парникових газів до 20 % порівняно з рівнем 1990 р., збіль-
шення  частки  відновлюваної  енергії  в  енергоспоживанні  до 
20 %, збільшення енергоефективності до 20 %. 
⴬ розвиток "зеленого" транспорту [419, 420, 463, 464].  
Для оцінки показників інноваційного розвитку країн – членів 
ЄС використовують такі інструменти:  
1) тренди інновацій у Європі (the TrendChart on Innovation in 
Europe) – поширення успішних прикладів інноваційної політики;  
2) Європейське інноваційне табло (the European Innovation 
Scoreboad) – щорічні дані про стан науки, техніки, інноваційну 
активність компаній та інноваційне середовище;  
3) спеціальні дослідження конкретних аспектів інновацій-
ної політики, включаючи ставлення компаній до нововведень 
– Іннобарометр (the Innobarometer);  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
208 
4) діяльність електронної служби інформації ЄС з НДДКР 
та інноваційної політики CORDIS, у межах якої надають та-
кож відомості про можливості використання результатів робіт 
із проектів ЄС (Technology Marketplace). Усі ці інформаційні 
заходи виходять за межі програм НДДКР, що фінансуються із 
фондів ЄС й охоплюють усю інноваційну діяльність країн За-
хідної та Центральної Європи [17].  
Забезпечення і підтримку інноваційних процесів у ЄС засно-
вано на впровадженні міжнародних стандартів управління інно-
ваційною діяльністю. Вони зафіксовані в таких документах:  
⴬ стандарти Міжнародної організації зі стандартизації (ISO);  
⴬ серія  методологічних  довідників  "Сімейства  Фраскаті"  
Організації економічного співробітництва і розвитку (керівництво 
Фраскаті, керівництво Осло, керівництво Канберра, керівництво 
з технологічного  балансу  платежів,  звіт  DSTI/STP/OECD  
"Доступ і розширення науково-технологічної бази знань");  
⴬ керівництво з підготовки промислових техніко-економіч-
них досліджень UNIDO тощо. Усі вони створюють методологі-
чну основу розробки і реалізації заходів інноваційної політики 
на міжнародному рівні, істотно доповнюють нормативну базу 
ЄС і полегшують співпрацю ЄС з іншими країнами [17].  
Підписання Угоди про асоціацію між Україною та ЄС спону-
кає до концептуальної зміни існуючої в Україні парадигми щодо 
ролі  державної  науково-технологічної  політики  в  забезпеченні 
системоутворювальних процесів реального наближення суспільно-
економічного  розвитку  України  до  європейських  стандартів,  
формування  стратегічних  напрямів  розвитку  інтелектуального 
потенціалу відповідно до викликів глобалізації та необхідності 
побудови  сучасної  національної  системи  продукування  знань.  
Реформування  національної  системи  науки,  згідно  з  угодою,  
необхідно  здійснити  також  на  нових  законодавчих  засадах,  які 
мають бути гармонізованими із законодавством ЄС.  
Що  стосується  "наукової  та  технологічної  архітектури  
Європи", то йдеться про пан'європейські проекти досліджень, що 
мають внутрішньоурядову структуру. Першим із таких проектів 
співпраці був CERN, заснований у 1954 р. та присвячений базо-
вим атомним дослідженням. У 1970-х рр. у межах міжнародної 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
209 
співпраці ЄС підписували угоди в різних галузях науки, таких як 
молекулярна біологія, дослідження космосу й авіація. Базуючись 
переважно на "великій науці" та інвестиціях, такі ініціативи були 
першими "будівничими блоками" європейської наукової та тех-
нологічної архітектури. Починаючи з 1980-х рр., новою генера-
цією європейської співпраці в цій галузі стали проекти EUREKA 
та рамкові програми.  
На сучасному етапі перед Європейським дослідницьким про-
стором  стоять  нові  виклики,  серед  яких:  зростаюча  кількість 
країн – нових членів ЄС і країн – учасниць рамкових програм ЄС 
(наразі 35 країн, у т. ч. й Україна); зростаюча кількість і склад-
ність інструментів, що використовуються в Європейському до-
слідницькому  просторі,  такі  як  Рамкові  програми,  інструменти 
координації інтеграції (JITI, ERANETs), робочі інструменти (пла-
тформи, планування, спільне програмування, директиви, супро-
відні закони тощо), законодавча діяльність. Крім того, нині серед 
останніх ініціатив, що лягли в основу порядку денного Європей-
ського дослідницького простору до 2020 р., варто звернути увагу 
на заходи зі скасування бар'єрів для руху наукових кадрів і кар'є-
рного зростання, розвиток унікальних пан'європейських дослід-
ницьких  установ  й  інфраструктур,  трансферт  технологій, 
заохочення до міжнародної співпраці в науково-технічній сфері 
[324]. У 2000 р. було ухвалено рішення про формування так зва-
ної п'ятої свободи (однієї зі складових загальноєвропейського ри-
нку) – Європейського наукового простору, у якому дослідники, 
знання  та  технології  могли  б  безперешкодно  переміщуватися. 
Нині в ЄС на зазначеному напрямі було зроблено низку кроків. 
Насамперед самі рамкові програми ЄС були підготовлені з ура-
хуванням необхідності формування загального наукового прос-
тору. Ідеться про інституційні новації, наприклад, про створення 
Європейської дослідницької ради та Європейського технологіч-
ного інституту, на базі яких планується сформувати європейське 
наукове й інноваційне співтовариство світового рівня. Крім того, 
були ухвалені заходи зі збільшення скоординованості науково-
дослідних ініціатив і програм усередині ЄС. Із цією метою були 
запущені в дію Європейські технологічні платформи, на базі яких 
промисловці й інші учасники формують свої довготермінові наукові 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
210 
пріоритети та стратегічне бачення науково-дослідних завдань, що 
вирішуються в інтересах бізнесу. Спільні технологічні ініціативи, 
що створюються в деяких ключових, стратегічно важливих сфе-
рах,  об'єднують  приватний  і  державний  сектори  для  реалізації 
стратегічних планів на практиці. Роботу над координацією науково-
дослідного порядку денного також проводять на рівнях країн ЄС 
і регіонів Європи в межах схеми "ERA-Net" [325]. 
Серед цілей Угоди про асоціацію між Україною та ЄС є вра-
хування  діючих  рамок  співпраці,  які  встановлені  Угодою  про 
співробітництво  у  сфері  науки  і  технологій  між  Україною  та  
Європейським  Співтовариством.  Головними  завданнями  спів-
праці між Україною та ЄС є стабілізація науково-технічного по-
тенціалу  та  сприяння  розв'язанню  проблем,  що  становлять 
взаємний інтерес, таких як питання в галузі енергетики, нерозпо-
всюдження  озброєння,  поліпшення  охорони  здоров'я,  забезпе-
чення  екологічної  та  ядерної  безпеки.  В  основі  стабілізації 
потенціалу  науково-дослідницької  сфери  лежить  партнерство 
й активізація обмінів із науковими закладами ЄС, насамперед, за 
допомогою інструментів INTAS (Міжнародна асоціація сприяння 
співробітництву  з  ученими  держав  колишнього  Радянського  
Союзу), а також конверсія досліджень, пов'язаних зі зброєю масо-
вого знищення, для суспільного використання завдяки багатосто-
ронньому партнерству (Європа, США, Японія), яке реалізується за 
допомогою  спеціалізованих  центрів  МНТЦ  (Міжнародний  
науково-технічний  центр  у  Москві)  та  УНТЦ  (Український  
науково-технічний  центр у Києві).   
Таким чином, згідно з Угодою про асоціацію, науково-техно-
логічна співпраця забезпечуватиметься шляхом участі у Рамковій 
програмі Європейського Співтовариства з досліджень та іннова-
цій "Горизонт 2020" [56].  
"Горизонт 2020" – нова програма ЄС з досліджень та іннова-
цій. Вона триватиме з 2014 до 2020 рр. "Горизонт 2020" є фінан-
совим  інструментом  реалізації  ініціативи  Інноваційного  союзу, 
"Європа  2020"  з  метою  зміцнення  конкурентоспроможності  
Європи у глобальному вимірі, її економічне зростання та ство-
рення нових робочих місць. "Горизонт 2020"  об'єднує  всі існу-
ючі  програми  ЄС  із  фінансування  досліджень  та  інновацій: 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
211 
"Рамкову програму з досліджень та інноваційного розвитку" (РП), 
"Рамкову програму конкурентоспроможності та інновацій" (СІР) та 
Європейський  інститут  інновацій  та  технологій  (ЕІТ).  Крім  того, 
програма ЄС має нові риси, порівняно з попередніми, зокрема:  
⴬ спрощення  структури  програми,  розробка  одного  пере-
ліку  правил,  скорочення  бюрократичної  тяганини  завдяки 
простій схемі відшкодування витрат, запровадження єдиного 
підходу для учасників тощо із загальною метою зменшити се-
редній час на видачу гранту до 100 днів; 
⴬ взаємодія досліджень та інновацій завдяки забезпеченню 
фінансування від ідеї до виходу на ринок; 
⴬ збільшення підтримки інновацій та діяльності, наближе-
ної до ринку, що веде до: 
– прямого економічного стимулювання; 
– зосередження на розвитку бізнес-можливостей, що 
пов'язані із суспільними викликами; 
– надання більших можливостей новим учасникам і мо-
лодим перспективним науковцям для просування своїх ідей 
та одержання фінансування [58].  
Програма "Горизонт 2020" зосередить фінансування на трьох 
різних, взаємодоповнюючих пріоритетах ЄС.  
Бюджет  програми  "Горизонт  2020"  буде  становити 
87 740 млн євро. 
Фінансування окремих видів діяльності буде розподілятися за 
напрямами,таким чином:  
⴬ "Передова наука" – 27 818 млн євро;  
⴬ "Лідерство у промисловості" – 20 280 млн євро;  
⴬ "Суспільні виклики" – 35 888 млн євро.  
Максимальна загальна сума фінансового внеску ЄС від про-
грами до неядерної прямої діяльності Спільного дослідницького 
центра становитиме 2 212 млн євро (табл. 5).  
⴬ Передова наука. (Excellent Science). Мета – підвищення 
рівня досконалості європейської наукової бази та підтримка 
досліджень світового рівня для забезпечення конкурентоспро-
можності Європи завдяки:  
– підтримці найбільш талановитих і креативних науков-
ців, які займаються передовими дослідженнями,  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
212 
– фінансування співпраці в дослідженнях для відкриття но-
вих і перспективних галузей наукових досліджень та інновацій 
через підтримку Майбутніх та новітніх технологій (FET); 
– забезпечення дослідників відмінними можливостями 
для навчання та кар'єрного зростання за допомогою пропо-
зицій фонду Марії Склодовської-Кюрі; 
– забезпечення підтримки Європейської дослідницької 
інфраструктури  світового  класу  (включаючи  електронну 
інфраструктуру),  до  якої  матимуть  доступ усі  науковці  в 
Європі та за її межами. 
 
Таблиця 5 
Структура Програми ЄС із фінансування досліджень 
та інновацій "Горизонт 2020" 
3-компонентна структура 
Передова наука  Індустріальне  
лідерство 
Соціальні виклики 
1. Європейська 
дослідницька 
рада (ERC) 
2. Майбутні тех-
нології (FET) 
3. Дії Марії Скло-
довської-Кюрі 
4. Дослідницькі 
інфраструктури 
1. Лідерство в інду-
стріальних техноло-
гіях – ІКТ, ключові 
передові технології, 
космос 
2. Доступ до ризи-
кового фінансу-
вання 
3. Інновації в МСП 
1. Здоров'я та добробут 
2. Безпека продуктів харчу-
вання, стале с/г, лісництво, 
водне господарство, прісна 
вода та біоекономіка 
3. Безпечна, чиста й ефекти-
вна енергетика. 
4. Розумний, зелений та ін-
тегрований автотранспорт 
5. Довкілля, клімат, ефекти-
вність ресурсів 
6. Інноваційне суспільство 
7. Безпечне суспільство 
Розповсюдження досконалості і розширення участі, 
соціально-гуманітарні науки,  
інформаційно-комунікаційні технології 
Європейський 
інститут інновацій 
і технологій (EIT) 
Спільний  
дослідницький центр 
(JRC) 
ЄВРОАТОМ 
 
⴬ Лідерство у промисловості (Industrial Leadership). Цілями 
цієї частини програми є:  
– забезпечувати лідерство у передових та промислових тех-
нологіях за допомогою спеціальної підтримки інформаційно-
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
213 
комунікаційних технологій, нанотехнологій, розробки нових 
матеріалів, біотехнології, передових технологічних процесів 
та космічних технологій, забезпечуючи також підтримку пе-
рехресних (cross-cutting) дій для використання сукупних пе-
реваг об'єднання кількох ключових передових технологій; 
– спрощувати доступ до ризикового фінансування; 
– надавати широку підтримку використанню інновацій 
у малих і середніх підприємствах. 
⴬ Суспільні виклики. (Societal Challenges).  Завданням зазна-
ченої програми є  розвиток наукових досліджень, технологіч-
них розробок, проведення демонстраційних та інноваційних 
акції, спрямованих на: 
– поліпшення  здоров'я  та  самопочуття  людини  впро-
довж усього життя; 
– забезпечення достатнього постачання безпечними та ви-
сокоякісним харчуванням та іншими продуктами, одержаними 
з біологічної сировини, завдяки розвитку систем виробництва 
сировини з раціональним використанням ресурсів; 
– перехід до надійних, стійких і конкурентоспроможних 
енергетичних систем, зважаючи на зростаючий дефіцит ре-
сурсів, потреби в енергії та кліматичні зміни; 
– створення європейської транспортної системи, що за-
безпечить раціональне використання ресурсів, буде еколо-
гічно безпечною, безперешкодною та безпечною;  
–  створення  економіки,  яка  раціонально  використовує 
ресурси та пристосовується до змін клімату, і забезпечення 
стабільного постачання сировини для задоволення потреб 
населення світу [58].  
Міжнародна співпраця з партнерами із третіх країн необхідна 
для ефективного досягнення багатьох специфічних цілей, визна-
чених програмою "Горизонт 2020", зокрема цілей, пов'язаних із 
зовнішньою політикою та міжнародними зобов'язаннями, фундаме-
нтальними дослідженнями та дослідженнями в нових сферах науки 
і  техніки,  для  посилення  конкурентоспроможності  європейської 
промисловості завдяки сприянню залученню та торгівлі новітніми 
технологіями. Саме тому сприяння пересуванню дослідників та ра-
ціоналізаторів на міжнародному рівні має вирішальне значення 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
214 
для такої глобальної співпраці. Міжнародна співпраця за програ-
мою передбачає співпрацю із трьома основними групами країн:  
⴬ індустріалізовані країни з економікою перехідного періоду; 
⴬ країни розширення ЄС та сусідні країни;  
⴬ країни, що розвиваються.   
Міжнародна співпраця в галузі наукових досліджень та іннова-
цій є ключовим аспектом глобальних зобов'язань ЄС, і має відігра-
вати важливу роль у партнерських відносинах ЄС із країнами, що 
розвиваються.  Оскільки  наукові  дослідження  та  інновації  взагалі 
значно виграють від відкритості до третіх країн, програма "Горизонт 
2020" продовжуватиме застосовувати принцип загальної відкрито-
сті, сприяючи взаємному доступу до програм третіх країн.  
Аспектом співпраці України з ЄС у сфері науки та технологій 
є надання технічної допомоги з боку Європейської комісії для на-
шої держави. Нова Національна індикативна програма на 2011–
2013 рр. (упродовж трьох років – 470 млн євро) передбачала збі-
льшення бюджету на 27 % і була зосереджена на набранні чинно-
сті  Угоди  про  асоціацію  ЄС  –  Україна  (охоплюючи  створення 
глибокої та всебічної зони вільної торгівлі) та таких питаннях, як 
прикордонне управління, енергія та зміна клімату. Програма ЄС 
Тасіс, окрім іншого, здійснювала фінансування грантів для пере-
дачі "ноу-хау" з метою підтримання процесу переходу до ринко-
вої економіки та розвитку демократичного суспільства у країнах 
СНД. Україна була другим після Росії найбільшим реципієнтом 
фондів ЄС через програму Тасіс.  
Згодом ЄС реорганізував й об'єднав програму ТАСІС й інші 
супутні програми технічної допомоги ЄС, доступні для України, 
у  новий  Європейський  інструмент  сусідства  та  партнерства 
(ЄІСП;  European  Neighbourhood  and  Partnership  Instrument).  
Фінансування  в  межах  програми  надавали  всім  країнам  ЄПС.  
Бюджет ЄІСП на фінансову перспективу ЄС 2007–2013 рр. ста-
новив  приблизно  12  млрд  євро,  з  них  для  України  отримала 
494 млн євро в межах Національної індикативної програми допо-
моги ЄІСП. Також Україна отримала доступ до нових форм тех-
нічної  допомоги  ЄС.  Зокрема,  додаткова  підтримка  для  здійс-
нення реформ у сфері адаптації законодавства та зміцнення інститу-
ційної  здатності  була  надана  у  вигляді  експертних  консультацій 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
215 
у межах  спеціального  механізму  Technical  Assistance  and 
Information Exchange – TAIEX, що застосовувався для сприяння 
передвступних переговорів країн-кандидатів. Крім цього, техні-
чна й експертна допомога була надана індивідуальними держа-
вами-членами  в  межах  проектів "twinning". Зазначалося, що 
підтримка  науково-технічної  співпраці  є  важливим  елементом 
сприяння сталому економічному розвитку України, у тому числі  
активної участі в дослідницькій діяльності (Сьома рамкова про-
грама,  спільні  дослідницькі  проекти,  програма  Марі  Кюрі  для 
міжнародної мобільності науковців та практичне навчання в семи 
інститутах Спільного дослідницького центру).  
Оцінюючи перспективи реалізації Угоди про асоціацію, варто 
також зазначити, що науково-технологічна діяльність у країнах 
ЄС охоплює всі фази інноваційного циклу, при тому, що інстру-
менти, які застосовують для цього, істотно відрізняються в окре-
мих  його  ланках.  Так,  у  галузі  фундаментальних  досліджень 
широко застосовують прямі дії (безпосереднє фінансування нау-
ково-дослідних центрів або програм ЄС). У сфері впровадження 
досягнень НТП використовують непрямі форми впливу (підтри-
мка діяльності венчурного підприємництва, сприяння реалізації 
міжфірмової програми Еврика). Завдяки істотним перетворенням 
організації інноваційної діяльності, у ЄС сформувався особливий 
тип взаємодії ТНК, малого і середнього бізнесу та державних й 
інтеграційних інститутів. ТНК виконують роль ініціатора та го-
ловного  учасника  найважливіших  науково-технічних  програм 
ЄС, таких як Еврика, Брайт, Рейс. Малі та середні фірми викори-
стовують підтримку з боку національних держав і структур ЄС, 
а також  спираються  на  процеси  інтернаціоналізації  венчурного 
капіталу. З іншого боку, найважливішою рисою європейської на-
уково-технічної  співпраці  є  його  пряма  чи  непряма  прикладна 
спрямованість, реалізована в різних формах. Менш проблемати-
чною є співпраця, спрямована на врегулювання специфічних про-
блем,  що  супроводжують  постачання  наукомісткої  продукції 
партнерам, які вже визначилися. Сюди належить вироблення ви-
мог до продукції, планованої для взаємних постачань, організація 
спільних сертифікаційних іспитів. Результати такої співпраці за-
гальнодоступні,  хоча  реальний  інтерес  вони  представляють 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
216 
тільки для сторін, що взаємодіють. На європейському або міжде-
ржавному рівні це переростає у взаємодію в галузі стандартиза-
ції, інструменти залучення до якого надає Угода про асоціацію 
між Україною та ЄС. Нові технологічні та технічні рішення, реа-
лізовані в наукомісткій ринковій продукції, дедалі частіше ство-
рюються  не  на  національному,  а  на  європейському,  а  іноді  й 
глобальному міжнародному рівнях. Малі та середні інноваційні 
підприємства загалом, розглядають на рівні ЄС і в країнах – чле-
нах  співтовариства  як  одну із  форм  проміжної  інфраструктури 
між державним науково-дослідним сектором і великими промис-
ловими фірмами, їхня підтримка є одним із напрямів державної 
інноваційної політики в усіх країнах ЄС. Як уже було зазначено 
вище, державна політика країн ЄС у науково-технічній сфері ре-
алізується за допомогою різних інструментів. Політика в держа-
вному  секторі  передбачає  підтримку  як  фундаментальних 
досліджень, так і прикладних із потенційним комерційним засто-
суванням. Сюди входять законодавство, податкова політика, ро-
змір  і  характер  розподілу  бюджетних  коштів,  у  тому  числі  на 
проведення робіт із пріоритетних напрямів, формування та підт-
римка інфраструктури, кадрове забезпечення. Питома вага і роль 
тих  чи  інших  інструментів  в  окремих  країнах  відрізняються. 
Найяскравіше характеризує науково-технічну політику тієї чи ін-
шої країни державне фінансування науково-технічної діяльності, 
його порядок й обсяги. Основний науково-технічний потенціал у 
країнах ЄС є національним надбанням, хоча обсяги (у фінансо-
вому  вимірі)  робіт,  оплачуваних  державою,  не  перевищують 
50 %. Разом із тим жодна держава не може цілком забезпечити 
пріоритет  ринкової  стихії  щодо  науково-технічного  розвитку 
у своїй країні, що є наріжним каменем економіки. Форми і прин-
ципи державного фінансування досліджень, розробок і підтримки 
наукових установ варіюються залежно від характеру робіт, що фі-
нансуються, і статусу одержувачів підтримки. Поряд із просуван-
ням вітчизняної науки в пріоритетних напрямах держава прагне 
забезпечити  якнайшвидшу  промислову  реалізацію  результатів 
робіт, а відповідно – повернення певної частки витрачених кош-
тів у вигляді податкових надходжень [3, с. 85–97]. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
217 
Європейська комісія зазначає, що відбулась еволюція концеп-
ції інновацій – від лінійної моделі, вихідним положенням якої є 
науково-дослідна або дослідно-конструкторська розробка, до си-
стемної моделі, згідно з якою інновація складається зі складних 
взаємодій між індивідами, організаціями та їхнім операційним се-
редовищем. Хоча дослідницькі роботи є  принциповим чинником 
інновацій, усе ж для більшості підприємств (за винятком високо-
технологічних) визначальними є не технологічні особливості но-
вих продуктів, а новаторські шляхи поліпшення їхньої позицій на 
ринку. Головним наслідком еволюції концепції інновацій у ЄС 
став перехід від предметного розуміння інновацій до розуміння 
інновацій як системного процесу, що охоплює не тільки діяль-
ність  розробників  нових  продуктів  і  технологій,  промислових 
підприємств, які їх упроваджують у виробництво, але і діяльність 
суб'єктів інноваційної інфраструктури.  
Розвиток науково-дослідної та технологічної сфери надає мо-
жливість  країнам  нарощувати  економічний  потенціал,  зміцню-
вати  конкурентоспроможність,  створювати  нові  робочі  місця, 
підвищуючи  добробут  і  якість  життя  громадян.  У  цьому  кон-
тексті реалізація Угоди про асоціацію між Україною та ЄС у на-
уково-технологічній  сфері  в  Україні  передбачає  подальше 
зростання інвестицій у національну науково-дослідну сферу, під-
вищення її конкурентоспроможності і містить широкий інструме-
нтарій для розширення міжнародної співпраці.  
Для виконання Угоди про асоціацію слід кардинально змінити 
структурні характеристики вітчизняної економіки, і, що має осо-
бливо важливе значення, підвищити рівень розвитку високих те-
хнологій,  забезпечити  прискорений  розвиток  таких  науко-  та 
технологоємних  галузей  як  радіотехнічна,  телевізійна,  засоби 
зв'язку, а також аерокосмічна, виробництво нових матеріалів і то-
чного приладобудування, фармацевтична, електронна й електро-
технічна, тобто тих виробів і технологій, що здатні до ефективної 
конкуренції, а отже, можуть стати "локомотивами" високотехно-
логічного зростання.  
Отже, передбачений Угодою про асоціацію механізм інтенси-
фікації  науково-технологічної  взаємодії  України  з  ЄС  і  набли-
ження до його стандартів, охоплює низку інструментів, які можна 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
218 
розділити на внутрішні та зовнішні. До заходів, які доцільно здій-
снювати в Україні, належать: перехід до інноваційної моделі еко-
номічного  розвитку,  основу  якої  становить  переважно 
високотехнологічна структура національного виробництва; виро-
бництво продукції з високим рівнем доданої вартості; винесення 
за межі країни ресурсомістких виробництв. При цьому високі те-
хнології та наукові знання забезпечують принаймні 50 % усього 
економічного зростання.  
Створення  економічних  засад  інноваційної  моделі  розвитку 
економіки України як передумови для поглиблення взаємодії з 
країнами ЄС передбачає залучення інструментів податкової, а та-
кож грошово-кредитної політики. Особливого значення в зазна-
ченому контексті мають пропозиції адаптації успішного досвіду 
країн Євросоюзу для України. До зовнішніх інструментів нале-
жить  інституційна  структура  науково-технологічної  співпраці 
України з ЄС, що передбачає двосторонні документи, зокрема по-
ложення, які стосуються взаємодії в науково-технологічній сфері 
та двосторонній торгівлі насамперед "Угоди про асоціацію між 
Україною  та  країнами  ЄС",  а  також  програми  співпраці,  серед 
яких програма ЄС "Горизонт – 2020". 
 
  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
219 
 
 
 
РОЗДІЛ 4 
Відносини Україна – ЄС  
в інформаційній сфері 
 
 
 
4.1. Інформаційна політика України  
та її вплив на відносини України з ЄС 
 
 
Згідно із проектом концепції інформаційної безпеки України, 
державна інформаційна політика – це діяльність держави, спря-
мована  на  формування  та  регулювання  середовища,  у  якому  
задовольняються інформаційно-комунікативні потреби громадян 
України, суспільства і держави [212]. 
Ключовим органом, що реалізує державну інформаційну полі-
тику, сприяє поширенню суспільно важливої інформації про кра-
їну  в  Україні  та  за  її  межами,  провадить  реформу  державних 
комунікацій є Міністерство інформаційної політики. 
Наразі Україна перебуває на шляху усвідомлення того, що ін-
формаційна політика є потужним інструментом, зброєю інтенси-
вного  впливу  як  на  суспільну  свідомість,  так  і  на  реальні 
економічні, політичних, соціальні рішення як вітчизняних, так і 
зарубіжних установ. Підтвердженням того є збільшення держав-
ного бюджету на інформаційну політику із 113 млн грн у 2016 р. 
до 251 млн грн у 2017 р. (табл. 6).   
Разом  із  тим,  на  шляху  розвитку  вітчизняної  інформаційної 
сфери постає низка проблем, до яких, зокрема, належать:  
⴬ відсутність довготермінової державної стратегії щодо по-
дальшого її розвитку; 
⴬ недооцінка значення інформаційно-комунікаційного аспекту 
у  процесі  демократизації  суспільства,  розбудови  держави,  її  
європейської інтеграції; 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
220 
Таблиця 6 
Бюджет Міністерства інформаційної політики України [97, 96, 95] 
Стаття  
видатків 
2017  2016  2015 
Зміни  
2016-2017 
Керівництво  
й управління  
усфері інформаційної 
політики 
8 млн 
596,9 
тис. грн 
3 млн 
864,9  
тис. грн 
3 млн  
995,7  
тис. грн 
4 млн  
732  
тис. грн 
Виробництво  
та трансляція  
телерадіопрограм  
для державних 
 потреб, збирання,  
обробка та розповсю-
дження офіційної  
інформаційної 
продукції 
209 млн 
633,7 
тис. грн 
109 млн 
5,2  
тис. грн 
0  100 млн  
133  
тис. грн 
Здійснення заходів  
у сфері захисту  
національного 
інформаційного  
простору 
33 млн 
600 
тис. грн 
0  2 млн  
800 
тис. грн 
33 млн  
600 
тис. грн 
Усього  251 млн 
830,6 
тис. грн 
112 млн 
870,1  
тис. грн 
6 млн  
795,7  
тис. грн 
138 млн 
960,5  
тис. грн 
 
⴬ недосконалість законодавства про інформацію; 
⴬ непрозорість  відносин  власності  щодо  засобів  масової 
інформації; 
⴬ недостатній  рівень  державної  підтримки  виробництва 
і розповсюдження вітчизняної інформаційної продукції; 
⴬ наявність тенденцій до концентрації власності і монопо-
лізації сегментів вітчизняного інформаційного ринку, зокрема 
телебачення і радіомовлення; 
⴬ зловживання правом на вільне одержання і поширення ін-
формації, внаслідок чого порушуються інші фундаментальні 
права  та  свободи  людини,  захищені  Європейською  конвен-
цією про захист прав людини й основоположних свобод і Кон-
ституцією України; 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
221 
⴬ відсутність  належних правових, організаційних і фінан-
сово-матеріальних основ для створення системи суспільного 
телебачення та радіомовлення; 
⴬ висока інформаційна залежність України від зарубіжних 
інформаційних ресурсів; 
⴬ низька  ефективність  виконання  державно-управлінських 
рішень, спрямованих на забезпечення захисту стратегічних на-
ціональних інтересів на міжнародному рівні, зокрема щодо мо-
жливості контролювати і регулювати потоки інформації з-поза 
меж держави з метою дотримання законів України, прав і сво-
бод громадян, гарантування національної безпеки держави. 
Розв'язання  зазначених  та  інших  проблем  в  інформаційній 
сфері  потребує  удосконалення  державної  інформаційної  полі-
тики, зокрема щодо визначення механізму державного регулю-
вання відносин у сфері забезпечення реалізації права кожного на 
доступ до інформації, зміцнення матеріально-технічних, фінансо-
вих, організаційних, правових і наукових основ інформаційної ді-
яльності,  сприяння  постійному  оновленню,  збагаченню  та 
зберіганню національних інформаційних ресурсів, сприяння між-
народному співробітництву в галузі інформації та гарантування 
інформаційного суверенітету України.  
Найбільш значущими стратегічними напрямами роботи Міні-
стерства інформаційної політики на зазначеному етапі є розвиток 
інформаційного  простору  України  (дерегуляція,  демонополіза-
ція, деолігархізація через захист свободи слова та права на про-
фесію  журналіста,  реформу  медіа-простору,  наближення  до 
європейських цінностей та принципів, гармонізацію із законодав-
ством  Європейського  Союзу),  створення  системи  державних 
стратегічних комунікацій, реформа урядових комунікацій та ко-
мунікаційна підтримка проведення реформ урядом, інформацій-
ний суверенітет (захист вітчизняного інформаційного простору), 
інформаційна реінтеграція сходу, окупованих територій Криму 
та Донбасу та просування іміджу України з її межами. 
Кожен із напрямів потребує залучення потужного людського 
та фінансового ресурсу. Утім, щодо кожного напряму вже здійс-
нено реальні практичні кроки. Так, посилюється розуміння важ-
ливості  стратегічних  комунікацій,  що  зафіксовано  в  багатьох 
ухвалених  документах;  з  метою  інформаційної  реінтеграції  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
222 
окупованих  територій  відновлено  телекомунікаційні  вежі,  що 
дало  змогу  збільшити  українське  мовлення  на  сході  на  27 %  
(додатково – будується телекомунікаційна вежа в Чонгарі для за-
безпечення мовлення на території Криму); розроблено стратегію 
інформаційної реінтеграції Донбасу і Криму, на основі яких буде 
розроблятися план дій; представлено концепцію просування імі-
джу України, невдовзі планується оприлюднення доктрини інфо-
рмаційної  безпеки,  яка  надасть  державне  визначення  сутності 
інформаційного суверенітету, інформаційної безпеки та вперше 
зафіксує тему стратегічних комунікацій. 
Європейський вектор розвитку українського суспільства ви-
магає нових політичних рішень. Зокрема, Україна усвідомлює ва-
жливість  участі  в  європейських  інтеграційних  процесах, 
пов'язаних із прискореною інформатизацією, революцією у сфері 
комунікацій, електронної економіки тощо. Усвідомленню україн-
ським суспільством ідеології інформаційного суспільства, рефо-
рмуванню  інформаційно-комунікаційного  сектора,  поширенню 
українського сегменту мережі Інтернет сприяли підписання Про-
токолу про наміри між Державним комітетом зв'язку й інформа-
тизації  і  Генеральним  директоратом  ЄС  із  проблем 
інформаційного суспільства, у якому визначено критерії відно-
син у сфері телекомунікацій та інформаційного суспільства зага-
лом (липень 1994), Телекомунікаційний форум у Брюсселі (1999), 
Паризька  зустріч Україна – ЄС (2000), Ялтинська конференція 
ЄС – Україна (2001–2005) та інші двосторонні зустрічі експертів 
на різних рівнях і міжнародні заходи. 
За  участі  спостерігачів  від  моніторингового  комітету  Ради  
Європи із забезпечення прав людини було проведено парламент-
ські слухання "Інформаційна політика України: стан і перспек-
тиви"  (1999),  "Проблеми  інформаційної  діяльності,  свободи 
слова, дотримання законності й інформаційної безпеки України" 
(2001), "Суспільство, ЗМІ, влада: свобода слова і цензура в Укра-
їні" (2002), "Стратегія розвитку телерадіоінформаційного прос-
тору" (2003), "Про розвиток телекомунікацій в Україні" (2004), 
"Перспективи  розвитку  інформаційного  суспільства  в  Україні" 
(2005) та ін. Європейські спостерігачі у своїх доповідях акценту-
вали  увагу  на  негативних  тенденціях  в  інформаційній  сфері  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
223 
України, зокрема таких, як незбалансований ринок, експансія росій-
ськомовної інформаційної продукції, нерозвиненість сегменту Інте-
рнету,  недосконалість  існуючої  законодавчої  бази,  аудіовізуальне 
піратство тощо. Вагомим кроком у відносинах Україна – ЄС стало 
проведення в Україні сьомої Європейської конференції Комітету мі-
ністрів Ради Європи в галузі комунікації та інформації "Інтеграція 
та  різноманітність:  нові  тенденції  європейської  політики  у сфері 
ЗМІ і нових комунікаційних послуг" (10–11 березня 2005). У ході 
засідань учасники акції обговорили такі проблеми, як: 
⴬ свобода вираження й інформації у кризових ситуаціях; 
⴬ культурна  різноманітність  і  плюралізм  медіа  в  епоху 
глобалізації; 
⴬ права  людини  і  регулювання  діяльності  медіа  і  нових 
комунікаційних послуг в інформаційному суспільстві; 
⴬ медіа в Україні.  
Власне, факт проведення конференції в Україні сприяв акти-
візації  багатосторонньої  міжнародної  співпраці  в  галузі  прав 
і свобод людини, показав формування нової інформаційної полі-
тики як складової утворення єдиного європейського інформацій-
ного  простору  і  позитивної  оцінки  діяльності  держави  в 
інформаційній сфері. 
З огляду на аналіз нинішніх тенденцій у відносинах України 
та ЄС, у сфері інформаційної політики нині домінує активність у 
таких двох площинах, як гармонізація вітчизняного законодав-
ства із законодавством Європейського Союзу та популяризація 
України і її цінностей у світі, зокрема у ЄС.  
У контексті правового аспекту, у 2016–2017 рр. було здійснено 
низку перемовин, зустрічей і консультацій, що стосувалися нагаль-
них  для  країни  проблем  інформаційної  безпеки,  інформаційної  
роботи з регіонами сходу та півдня, демократизації медіасфери. 
29 лютого 2017 р. створено Міжвідомчу робочу групу з напра-
цювання змін до законодавства у сфері свободи слова за участі пред-
ставників  ОБСЄ,  Ради  Європи  та  громадських  організацій  для 
обговорення  питань  існуючого  медіа-  законодавства  та  напрацю-
вання пропозицій для внесення змін до законодавчих актів України.  
Упродовж  року  українськими  фахівцями  отримано  низку  
рекомендацій від  Комітету міністрів Ради Європи щодо підви-
щення прозорості медіавласності, медіавідповідальності та етики 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
224 
у мінливому медіасередовищі, дотримання принципу мережевого 
нейтралітету, імплементації прав людини та основних стандартів 
у сфері інтернет-свободи, захисту журналістів та безпеки журна-
лістики.  Також  Україна  взяла  участь  у  Діалозі  із  прав  людини  
Україна  –  ЄС,  проведеного  з  метою  налагодження  співпраці  між  
Україною та ЄС із питань захисту прав й основних свобод людини.  
22 вересня 2017 р. у Варшаві за участі України відбулося засідання 
щорічної наради Організації з безпеки та співробітництва в Європі з 
огляду на виконання зобов'язань держав-учасниць у людському ви-
мірі, 27 вересня – засідання щодо експертного звіту Ради Європи з 
розподілу повноважень інституцій у сфері інформаційної політики та 
медіа в Україні. 6–8 жовтня відбулися Консультації зі Стороною ЄС 
із  питань  правових  наслідків  анексії  АР  Крим  та  м.  Севастополь. 
У межах  консультацій  було  обговорено  широкий  комплекс  питань 
актуальної ситуації у Криму, стан імплементації політики ЄС із неви-
знання незаконної анексії АРК та м. Севастополь, а також питання 
вжиття  контрзаходів  з  унеможливлення  підриву  санкційних  обме-
жень ЄС, накладених у зв'язку з анексією РФ півострова.  
6 грудня 2016 р. відбувся круглий стіл щодо належного фінан-
сування та реєстрації Суспільного мовника як юридичної особи у 
2017 р. за підтримки Офісу Ради Європи в Україні та Представ-
ництва Європейського Союзу в Україні. 
Отже, законодавчий поступ є, але водночас проблемою України 
є не обговорення законів, а їхнє реальне впровадження. Суспільне 
мовлення, яке має бути вільним від впливу держави, й досі не має 
власних засобів на існування. Телебачення й інші засоби масової ін-
формації фінансуються за допомогою рекламного ринку, обсяг 
якого скорочується через фінансову кризу. Відповідно, ЗМІ вда-
ються до пошуку фінансування через канали політичних сил та 
олігархів, а подекуди і стовідсотково утримуються ними, що нині 
і перешкоджає задекларованому державою вектору дерегуляції, 
демонополізації,  деолігархізації  інформаційного  простору  та  
потрібній ЄС прозорості відносин медіавласності, відповідальності 
та етики у медіа сфері. 
У контексті популяризації України та її цінностей у світі, ана-
ліз державної політики виявляє такі пріоритетні вектори: 
⴬ реформування  діяльності  Державного  інформаційного 
агентства "Укрінформ", що, окрім іншого, передбачає якісний 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
225 
та всебічний переклад контенту на додаткові чотири мов світу 
(серед європейських – польська, французька); 
⴬ рестарт телеканалу іномовлення "UA TV"; 
⴬ розробка і реалізація Концепції популяризації України у 
світі та просування інтересів України у світовому інформацій-
ному просторі; 
⴬ поглиблення, зокрема відповідно до Європейської конве-
нції про транскордонне телебачення, міжнародної співпраці в 
інформаційній сфері, у тому числі сприяння обміну інформа-
ційними продуктами між вітчизняними та зарубіжними засо-
бами масової інформації; 
⴬ налагодження співпраці між вітчизняними засобами ма-
сової інформації та засобами масової інформації українських 
громад за кордоном; 
⴬ сприяння розширенню мережі кореспондентських пунк-
тів вітчизняних засобів масової інформації за кордоном, ство-
ренню належних умов для провадження їхньої діяльності; 
⴬ забезпечення трансляції програм вітчизняного телерадіо-
мовлення на території зарубіжних країн. 
Утім, результати зазначеної активності наразі важко назвати 
вражаючими. Приміром, у чотирьох сторінок "UA TV" у мережі 
фейсбук – 318, 1704, 165 та 365 підписників відповідно, а перег-
ляди  відео-роликів  телевізійного  каналу,  опублікованих  на 
youtube, зазвичай не перевищують кількох десятків (найбільша 
кількість – 32 тис. переглядів). Відповідно, існує інформаційний 
вакуум щодо України. Через недостатність ресурсів інформація 
подається несистематично, висвітлюються окремі факти та події. 
Це породжує однобоке сприйняття українських реалій загалом. 
Відсутня кооперація державних органів із волонтерами, тренд-
сеттерами, блогерами, комерційними структурами. Скажімо, те-
матичний  напрям  туризму  може  висвітлюватися  не  лише  за 
допомогою  державних  ресурсів,  а  й  за  підтримки  аеропортів, 
авіаліній, об'єктів туристичної інфраструктури за наявності зро-
зумілої та взаємовигідної схеми взаємодії.  
Отже, у площині теперішніх взаємовідносин із ЄС в України 
простежується  два  домінуючі  вектори,  законодавчий  та  імідже- 
формулюючий.  Виходячи  із  проведеного  аналізу  інформаційної 
політики в Україні та її особливостей можна спрогнозувати, що, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
226 
попри консультаційну підтримку органів ЄС, упродовж майбут-
ніх 5–10 років їй буде властива нестабільність, передусім через від 
сутність єдиного державного підходу до вироблення власне інфо-
рмаційної політики, і, як наслідок, її недостатньої ефективної, від-
сутності  необхідної  нормативно-правової  бази  та  дієвих 
механізмів підтримки, стимуляції та захисту інформаційної інтег-
рації з ЄС. Не останню роль відіграє і  проблема впровадження фо-
рмування позитивного іміджу в державах – членах ЄС. Відсутність 
системної роботи  в цій  сфері  завдає  значних збитків  позиціону-
ванню України в Європі як повноцінного та надійного партнера. 
 
 
4.2. Упровадження суспільного мовлення  
в Україні та приватизація друкованих ЗМІ,  
заснованих органами публічної влади,  
як один з аспектів угоди про асоціацію з ЄС  
 
 
В  України  є  обов'язки  і  зобов'язання  перед  Радою  Європи  і  
Європейським Союзом. Серед обов'язків у медійній сфері можна 
виокремити: 
⴬ перетворення державних ТРК на канали суспільного мо-
влення;  
⴬ приватизація друкованих ЗМІ, заснованих органами пуб-
лічної влади;  
⴬ гарантування прозорості власності на ЗМІ;  
⴬ створення рівних умов для діяльності усіх ЗМІ шляхом 
перегляду Закону 1997 р. "Про державну підтримку ЗМІ та со-
ціальний захист журналістів"; 
⴬ ратифікація Європейської конвенції про транскордонне 
телебачення; 
⴬ забезпечення того, щоб нова редакція Закону "Про теле-
бачення і радіомовлення" відповідала стандартам РЄ і рекомен-
даціям її експертів тощо.  
І якщо конвенція про транскордонне телебачення вже ратифі-
кована, то процес створення суспільного мовлення наразі триває.  
Взагалі, за останні 20 років в медійному просторі неоднора-
зово  порушували    питання  створення  впливової  та  успішної  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
227 
системи суспільного мовлення, яка б виявилася конкурентоспро-
можною щодо комерційних ЗМІ. Дискусії з приводу шляхів його за-
провадження  тривають  уже  багато  років.  На  відміну  від  України 
суспільне  мовлення  в  Європі  розглядається  як  загальноприйняте 
явище, адже саме тут сформувалися його стандарти, а також у США, 
Канаді, у деяких країнах Азії. Приватні телерадіоорганізації повні-
стю  залежні  від  власника,  часто  є  транслятором  його  політичних  
переконань, державні ж відстоюють інтереси влади, використову-
ються нею як засоби пропаганди та маніпулювання думкою громад-
ськості.  Об'єктивне,  неупереджене  та  плюралістичне  викладення 
інформації спроможна реалізувати абсолютно інша модель, у якій 
простежується зворотний зв'язок із суспільством та налагоджується 
взаємовигідний соціокультурний діалог, що сприяє змінам.  
Другий етап реформи суспільного мовлення проходив із жов-
тня 2016 по січень 2017 рр. У січні 2017 р. була зареєстрована 
юридична особа ПАТ НСТУ. Іншими словами, відбулося утво-
рення публічного акціонерного товариства "Національна суспі-
льна  телерадіокомпанія  України"  в  межах  реорганізації 
об'єднаної Національної телекомпанії України. Зокрема, 30 лис-
топада 2016 р. Держкомтелерадіо затвердило рецензований Фон-
дом  держмайна  України  акт  оцінки  майна  НТКУ  та  перелік 
майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ НСТУ. Також 
відповідно до плану заходів до кінця грудня і на 1 січня 2017 р. 
було  складено  передавальний  баланс  НТКУ,  а  потім  відбулася 
державна реєстрація юридичної особи ПАТ НСТУ.  
З. Аласанія, який був обраний головою Правління Національ-
ної суспільної телерадіокомпанії України, нещодавно відзвітував 
про останні зміни всередині Національної суспільної телерадіо-
компанії України та про оновлений контент, який уже сьогодні 
можуть оцінити телеглядач і слухач. Він розповів про об'єднання 
Центрального каналу і телеканалу "Культура" в єдину Центра-
льну дирекцію. Це дозволило позбутися зайвих адміністративних 
одиниць. На цьому зекономили 3,5 млн грн, які спрямували на 
розробку нових програм. Завдяки цьому з нового сезону на НСТУ 
можна побачити дванадцять нових проектів, а також п'ять ранко-
вих новин. Також відбулися перші адміністративні зміни в регіо-
нах, найближчим часом буде створено канал "UA: Донбас", який 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
228 
об'єднає Донецьку та Луганську філії. Основна проблема повіль-
них змін – це недофінансування. У 2017 р. суспільне мовлення 
недофінансували із держбюджету на 323,65 млн грн. Насправді, 
найважливіша  потреба  –  розуміння  політикуму,  що  Суспільне 
мовлення є основою демократії в Україні. Крім того, українці ма-
ють зрозуміти: суспільне мовлення – не державне, воно життєво 
необхідне для кожного громадянина, адже служить суспільству, 
а не уряду, інтереси яких не завжди збігаються.  
Перелік  формальних  зобов'язань  та  обов'язків  України  перед 
Радою Європи міститься у Висновку ПАРЄ № 190 від 1995 р. та 
Резолюціях ПАРЄ № 1466 від 2005 р., № 1755 від 2010 р. Утім, 
найбільш вичерпний перелік обов'язків України в різних сферах 
було викладено Парламентською асамблеєю у 2005 р. в Резолюції 
№ 1466 та Пояснювальному меморандумі до неї, підготовленому 
співдоповідачами Моніторингового комітету ПАРЄ [219]. Відпо-
відно до Резолюції ПАРЄ № 1466 та Пояснювального меморан-
думу, до зобов'язань України в інформаційній сфері належить: 
⴬ перетворення  державних  ТРК на канали суспільного  
мовлення; 
⴬ приватизація друкованих ЗМІ, заснованих органами пуб-
лічної влади; 
⴬ гарантування прозорості власності на ЗМІ; 
⴬ створення рівних умов для діяльності усіх ЗМІ шляхом 
перегляду Закону 1997 р. "Про державну підтримку ЗМІ та со-
ціальний захист журналістів";  
⴬ ратифікація  Європейської  конвенції  про  транскордонне 
телебачення; 
⴬ забезпечення відповідності нової редакції Закону України 
"Про телебачення і радіомовлення" стандартам Ради Європи і 
рекомендаціям її експертів (п. 12.4);  
⴬ удосконалення законодавства щодо запобігання концент-
рації медіавласності відповідно до стандартів РЄ;  
⴬ вилучення із Закону "Про Національну раду з питань те-
лебачення і радіомовлення" положення щодо можливості ви-
словлення  Президентом  та  Верховною  Радою  недовіри 
Національній раді, що веде до відставки її складу; 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
229 
⴬ ліквідація Держкомтелерадіо під час перегляду Конститу-
ції України; 
⴬ вилучення із Цивільного кодексу положення (ч. 3 ст. 277) 
щодо презумпції недостовірності негативної інформації, по-
ширеної про особу 
Після  довгих  дискусій  і  появи  впродовж  2013–2014  рр.  
в Україні низки суспільних проектів громадських активістів та  
журналістів:  інтернет-медіа  "GROMTV",  "Спільнобачення", 
"Громадське телебачення". Їхні автори стверджували, що прое-
кти "ґрунтуються на принципах суспільного мовлення", а в мані-
фесті Громадського телебачення, з яким можна ознайомитися на 
сторінці проекту у Facebook, зазначено, що його ініціатори почу-
ваються спадкоємцями Громадського радіо (створене було за іні-
ціативи О. Кривенка і діяло з 2002 по 2005 рр.).  
17 квітня 2014 р. Верховна Рада у другому читанні ухвалила 
Закон  України  "Про  суспільне  телебачення  і  радіомовлення  
України", який "створює правові основи діяльності Суспільного 
телебачення і радіомовлення України, визначає засади діяльності 
Національної  суспільної  телерадіокомпанії  України"  [136]. 
13 травня 2014 р. в. о. Президента України О. Турчинов підписав 
його, а 14 травня документ було офіційно опубліковано в газеті 
"Голос України". Медіаексперти визнали, що закон потребує до-
опрацювання.  Згідно  із  законом  Кабінет  Міністрів  України  на 
базі державних мовників, які реорганізовуються, утворює юриди-
чну особу публічного права "Національна суспільна телерадіоко-
мпанія  України"  (НСТУ),  структурними  підрозділами  якої  є 
Суспільне радіо і Суспільне телебачення; діяльність останнього 
обмежена, адже мовлення може здійснюватися на двох загально-
національних  каналах  (суспільно-політичному  та  культурно-
освітньому).  У  законі  варто  уточнити  кількість  кандидатур  
у Наглядову раду від парламентських фракцій і груп, передба-
чити чіткі критерії до кандидатів, визначити поширення реклам-
них  квот,  які  прописані  в  Законі  України  "Про  рекламу", 
можливість запровадження абонплати, забезпечити максимальну 
прозорість,  зокрема  у  процесі  формування  Наглядової  ради, 
скасувати  норму  про  фінансування  НСТУ  впродовж  перших  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
230 
чотирьох років лише за рахунок державного бюджету, щоб уник-
нути впливу влади на редакційну політику [120]. 
Основним фактором незалежності організацій суспільного мо-
влення є фінансування. Існує кілька джерел: абонентська плата 
(телеподаток), перерахунки з держбюджету, спеціальний податок 
(збір) для комерційних ТБ та радіо, реклама. У Європі є кілька 
моделей фінансування: лише абонентська плата (Велика Брита-
нія,  Данія,  Фінляндія,  Норвегія,  Швеція,  Чехія);  абонентська 
плата і реклама (Франція, Німеччина, Польща, Туреччина, Авст-
рія, Португалія, Швейцарія та ін.); лише податок (Іспанія, Вати-
кан,  Естонія);  податок  і  реклама  (Нідерланди,  Бельгія,  Грузія, 
Ісландія, Угорщина, Болгарія та ін.) [73]. Проте вони утвердилися 
не одразу, наприклад, у Польщі розпочали із бюджетного фінан-
сування, а потім обрали іншу форму. Суспільне мовлення має ви-
кликати довіру, цілком задовольняти потреби громадян, які, як 
показує світовий досвід, саме і сприяють подальшій його діяль-
ності. Успішне функціонування суспільного мовлення забезпечує 
наглядова інституція (називається по-різному), що здійснює кон-
троль над виконанням мовниками своїх функцій перед суспільс-
твом  (наприклад,  Наглядова  рада  у  Великій  Британії,  Італії, 
Польщі, Литві, Адміністративна рада у Франції).  
Відповідь  на  питання,  яким  бути  суспільному  мовнику  
в Україні, частково може дати вивчення досвіду іноземних країн, 
де цю модель успішно реалізують. Німеччина є лідером у світі 
в багатьох  сферах  життя,  таким  чином,  розглядаючи  практику  
суспільного мовлення в цій країні, слід звернути увагу, що могла 
б Україна запозичити для створення власної моделі. 
Основні засади німецького суспільного мовлення – це свобода 
думок та програмне різнобарв'я. Проте так було не завжди, й іс-
торична дорога на шляху до суспільного мовлення була не така 
проста. Після встановлення свободи у країні німці високо ціну-
ють свободу в усьому й зокрема на мовленні. 
Поняття державне телебачення та радіомовлення в Німеччині 
взагалі маловідоме. У країні існує два типи мовлення: суспільно-
правове  та  приватне,  їхню  діяльність  підтримує  і  впорядковує 
GEZ (Die Gebьhreneinzugszentrale). Приватні канали належать рі-
зноманітним медіамагнатам чи медіахолдингам. Забезпеченням 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
231 
населення суспільно-політичною інформацією займаються суспі-
льно-правові мовники, яких є два – ARD (Arbeitsgemeinschaft der 
цffentlich-rechtlichen  Rundfunkanstalten  der  Bundesrepublik 
Deutschland) та ZDF (Zweites Deutsches Fernsehen) [80].  
Старіша за ARD, була заснована в 1950 р. як регіональна ме-
режа і нині має частку 27 % аудиторії. Всесвітньо популярною є 
"Німецька хвиля" (Deutsche Welle, DW), що є міжнародним мов-
ником із Федеративної Республіки Німеччини та членом ARD. DW 
охоплює радіо-DW, телепрограму DW-TV, інтернет-сайт на 30 мо-
вах під назвою DW.de і DW Akademie. DW насамперед цікава се-
ред  суспільних  мовників  концепцією  однорівневої  системи 
рефлекторності.  Інакше  кажучи, у процесі досудового розгляду 
скарги позивача вся соціальна відповідальність за публікацію про-
грам покладається на остаточне рішення редакції, отже існує група 
з відповідей на незначні скарги прямо до редакції.  
Усередині  країни  німецьке  громадське  мовлення  контролю-
ється радами мовників з дев'яти членів, яких змінюють раз на чо-
тири роки. Ради є в кожному органі суспільного мовлення, вони 
відповідають за обрання директорів каналів, консультують із пи-
тань розробки програм, контролюють дотримання стандартів у 
програмах та затверджують бюджет і підсумкову щорічну допо-
відь. Вони розробляють "ґайдлайни" (керівництво зі стандартів) 
із програмування для громадських каналів, зокрема пропонують 
варіанти програмної сітки, з огляду на законодавчо затверджені 
вимоги.  Відповідальними  за  виконання  цих  основних  вимог  
є контролюючі органи – Рада з питань мовлення (іноді її назива-
ють  Наглядова  рада),  що  формує політику станції. Члени цієї 
ради обирають у свою чергу Адміністративну раду, яка здійснює 
нагляд за фінансовою діяльністю громадських мовників. Їхні  
функції охоплюють контроль бюджету та затвердження кан-
дидатур менеджерів вищої ланки, яких призначає гендиректор. 
Адміністративна Рада контролює також дотримання програмних 
директив, складає проекти бюджету та здійснює контроль за пе-
ребігом справи, а також обирає посередника, який відповідає за 
зміст  програм  перед  обома  Радами.  Усі  органи  формуються  
наново кожні чотири-шість років. Хоча земельні телерадіокомпа-
нії за законом незалежні, але вони несуть відповідальність перед 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
232 
суспільством,  тому  у  своїй  інформації  зобов'язані  перевіряти 
і справедливо враховувати думки людей, груп або установ, яких 
ця інформація стосується [263]. 
Фінансування таких мовників відбувається за схемою – 86 % 
абонентська плата (телеподаток) + реклама, спонсорство та про-
даж програм. Німеччина із 2013 р. змінила фінансування за прин-
ципом "один телевізор – один платіж" на загальний телеподаток, 
який муситиме сплачувати кожна родина незалежно від наявно-
сті  чи  відсутності  телевізора.  Це  мотивувалося  тим,  що  зараз 
теле- та радіопередачі можна приймати і за допомогою Інтернету. 
Податок становить 18 євро на місяць.  
Поєднання сильного конституційного принципу невтручання 
держави в мовлення та федерального державного устрою надає 
журналістам ARD і ZDF "широку автономію" від прямого полі-
тичного втручання. Проте на практиці абсолютно унеможливити 
такий вплив не вдається.  
Звісно,  німецька  модель  суспільного  мовника  відрізняється 
від інших, адже вона будувалася згідно із суспільно-політичними 
вимогами винятково Німеччини та є ідеальною саме для цієї дер-
жави. Проте із цього досвіду для української моделі суспільного 
мовлення можна запозичити кілька принципів, зокрема: 
⴬ підтримку таким телеканалом національної самобутності 
й автентичності, культивацію та популяризацію національних 
традицій, культури, мови; 
⴬ основне  фінансування  суспільного  мовника  за  рахунок 
спеціального збору із глядачів (за прикладом GEZ у Німеч-
чині), аби позбавитися залежності від держави та політики; 
⴬ концепція однорівневої системи рефлекторності – скарги 
та невдоволення глядачів прямо в редакцію; 
⴬ обов'язкове лідерство суспільного мовника, на якого рів-
нятимуться  інші  канали  країни  (домінування  в  інформацій-
ному просторі країни). 
Звичайно,  безперешкодним  цей  процес  переходу  назвати  не 
 можна. 1 листопада 2016 р. генеральний директор Національної 
телекомпанії України Зураб Аласанія написав заяву на звільнення 
за власним бажанням. Він висловив незгоду з тим, що суспільне 
мовлення, яке має постати наступного року, буде недофінансоване 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
233 
на значну суму. Потім три його заступники зробили те саме. Проте 
процес  створення  суспільного  мовника  незворотний.  Україна 
взяла на себе і таке зобов'язання перед країнами Євросоюзу. 
Громадське телерадіомовлення має відігравати роль консолі-
дуючого чинника в суспільстві. Розподілом за віком та уподобан-
нями  успішно  користується  приватне  телебачення  (музичні 
канали, спортивні, дитячі, молодіжні тощо). Також у розвитку су-
спільного мовлення неоднозначну роль відіграє механізм попу-
ляризації,  який  доволі  важко  розвинути  і  налагодити  серед 
всюдисущої платної реклами, за скромних бюджетних можливо-
стей.  Для  цього  необхідна  тісна  співпраця  каналів  суспільного 
мовлення між собою, незалежно від їхнього розташування та з ін-
шими ЗМІ, незалежно від форм їхньої власності. Взаємний обмін 
інформацією один про одного, яка може безкоштовно позиціону-
ватися на правах реклами, має всі можливості  посилити інтерес 
до того чи іншого об'єкта громадського мовлення.  
В Україні нараховується понад 550 газет, які належать та пі-
дконтрольні центральним органам державної влади, обласним 
і місцевим органам влади. Це спадщина радянського минулого. 
Їх приватизація вважається дуже запізнілим питанням не лише 
журналістами цих видань. Це також наблизить Україну до між-
народних стандартів у сфері свободи вираження поглядів та ві-
льного ринку преси.  
У  2005 р.  Парламентська  асамблея  Ради  Європи  закликала  
Україну провести приватизацію таких видань. Хоча українська 
влада  уважно  вислухала  ці  рекомендації,  минуло  понад  десять 
років, а відповідного законодавства все ще немає.  
Новий  доопрацьований  законопроект  "Про  реформування 
державних і комунальних друкованих засобів масової інформа-
ції" в серпні 2014 р. було винесено на громадське обговорення 
Державним комітетом телебачення і радіомовлення. Метою за-
кону є обмеження впливу органів державної влади й органів міс-
цевого самоврядування на діяльність друкованих ЗМІ. Разом із 
тим, "реалізація Закону має звести до мінімуму використання ме-
діа з метою маніпулювання суспільною свідомістю й особистою 
думкою громадян та забезпечить соціальні гарантії журналістам 
реформованих засобів масової інформації. На думку експертів, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
234 
цей закон сприятиме створенню економічно незалежних друко-
ваних медіа та належних умов їхньої діяльності, що, у свою чергу, 
поліпшить інформаційне забезпечення громадян України" [14].  
Окремі положення законопроекту перегукуються із чинними 
законами "Про інформацію", "Про друковані засоби масової ін-
формації (пресу) в Україні", "Про порядок висвітлення діяльності 
органів державної влади та органів місцевого самоврядування в 
Україні засобами масової інформації", "Про державну підтримку 
засобів масової інформації та соціальний захист  журналістів".  
Попередня  спроба  ухвалити  проект  Закону  "Про  реформу-
вання державних і комунальних друкованих ЗМІ" провалилася 
17 квітня 2014 р., коли Верховна Рада відхилила законопроект, 
відправивши його прихильників доопрацьовувати текст.  
У  травні  2015  двоє  експертів,  призначених  Радою  Європи, 
Цеес ван Зведена та Епп Лаук відвідали Україну з метою дати 
юридичну оцінку новому закону. Експерти вивчили законопро-
ект із погляду відповідності принципу свободи вираження погля-
дів  та  необхідності  гарантування  редакційної  незалежності 
видань, які візьмуть участь у реформуванні.  
Низка зацікавлених організацій надали державним органам й 
експертам детальну інформацію, закликаючи пришвидшити про-
цес. Поспіх сторін, іноді на межі з нетерпінням, пов'язаний із ро-
зчаруванням  від  повільного  законодавчого  процесу,  який  мав 
місце дотепер. Низькі прибутки багатьох газетних видань піджи-
влювали таке розчарування. Прибутки видань падали через зме-
ншенням  обсягів  продажів  та  субсидій,  тоді  як  витрати 
збільшилися через значне зростання ціни на папір. У деяких ви-
падках газети закривалися.  
Можна виокремити такі основні суперечності і неузгоджено-
сті у проекті закону, який було представлено. По-перше, закон 
вимагає залишати ту саму назву, цілі і тематичну спрямованість 
видання, що була раніше. На думку експертів, вимога збереження 
"назви, цілей і тематичної спрямованості" занадто жорстка для 
друкованого ЗМІ.  
Видання повинні бути вільними у виборі назви, цілей і тема-
тичної спрямованості. Обмеження свободи вираження їхніх пог-
лядів  мають  зводитися  до  таких,  що  встановлені  в  загальних 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
235 
законах, які охороняють права інших осіб, як-от закони про на-
клеп,  повагу  до  приватного  життя,  заборону  розповсюдження 
мови ненависті й охорону авторських прав.  
Усе  ж,  на  думку  експертів,  законним  є  бажання  Верховної 
Ради зберегти одну особливу функцію абсолютної більшості дру-
кованих ЗМІ, які підлягають приватизації: особлива увага до ви-
світлення місцевих новин і поточних подій.  
По-друге,  постає  питання  щодо  способу  реформування  ви-
дання. Пункт 4.1 Проекту Закону "Про реформування державних 
та комунальних друкованих ЗМІ" передбачає, що "рішення про 
реформування друкованого засобу масової інформації та редакції 
ухвалюється їхніми засновниками (співзасновниками) за участі 
трудового колективу".  
У законі не передбачено можливості для трудового колективу 
виявити ініціативу у ухваленні рішення щодо приватизації.  
Експерти  вважають,  що  проект  Закону  "Про  реформування 
державних та комунальних друкованих ЗМІ" повинен прописати 
формулу щодо розподілу акцій (наприклад, кількість акцій може 
залежати від кількості років, відпрацьованих у виданні), з метою 
надати журналістам контрольний пакет акцій.  
Наприклад, журналісти отримують 60 % від загальної кілько-
сті акцій, які розподіляють між собою, а нетворчі працівники ре-
дакції отримують 40 % акцій.  
Перевагу слід надавати власникам у сфері медіа на противагу 
власникам  поза  нею,  оскільки  власники  в медіасфері  більше  
цінують редакційну незалежність. Забезпечення того, що журна-
лістам  належатиме  контрольний  пакет  акцій  видання,  знизить  
ризик потрапляння приватизованих газет під контроль бізнесу, 
який може нав'язувати редакційну політику, єдиною метою якого 
є лише просування власного бізнесу. 
Надалі підтримуючи редакційну незалежність, проект закону 
має заборонити місцевій владі змінювати склад редакції, з моме-
нту ухвалення та оприлюднення Закону. 
Третій пункт стосується державної підтримки видань. По суті, 
державна підтримка засобів масової інформації не є суперечли-
вим питанням. Вона обґрунтована, навіть заохочується міжнаро-
дними договорами та деклараціями як законний спосіб сприяння 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
236 
плюралізму  засобів  масової  інформації  та  підтримки  права  на 
свободу вираження поглядів, яке передбачає право повідомляти 
інформацію [116].  
У Резолюції 1636 (2008) Парламентської Ради Європи зазна-
чено, що держави-члени мають вживати конкретних позитивних 
заходів із метою сприяння медіаплюралізму. Однак резолюція пі-
дкреслює, що державна підтримка має бути справедливою.  
У законі перераховано три види підтримки: 
⴬ пільгові умови надання в оренду приміщень;  
⴬ адресна підтримка реформованих друкованих засобів ма-
сової інформації місцевої сфери розповсюдження; 
⴬ надання редакціям реформованих друкованих засобів масо-
вої  інформації  місцевої  сфери  розповсюдження  пріоритетного 
права на укладання договорів на висвітлення діяльності місцевих 
органів виконавчої влади й органів місцевого самоврядування. 
Однак тут постає питання, як і за якими критеріями будуть роз-
поділяти субсидії, щоб уникнути політичних преференцій. У бага-
тьох країнах Європи повноваженнями розподіляти державні кошти 
наділені органи саморегулювання, такі як ради з питань преси. 
За даними Держкомтелерадіо, під реформування підпадають 
518 регіональних і місцевих газет комунальної форми власності 
із загальним разовим накладом 2 млн 349 тис. примірників і зага-
льним річним доходом 286,7 млн грн. На них припадає близько 
третини ринку місцевої преси та майже дві третини ринку перед-
плати, а в їхніх редакціях працює 4631 фахівець, у тому числі по-
ловина  –  журналісти.  "За  нашими  даними,  33,9 %  видань 
працюють із прибутком, 21 % – без жодних дотацій із місцевих 
бюджетів. Саме ці видання, на моє переконання, приєднаються 
до пілотного проекту (першого етапу реформи тривалістю один 
рік, упродовж якого роздержавленню підлягатимуть лише ті ЗМІ, 
які добровільно згодяться на це). Ми прогнозуємо, що видання 
Львівської обл., де частка бюджетних дотацій досягла 49,56 % від 
обороту, Івано-Франківської, де цей показник становить 33,7 %, 
Закарпатської  (27,02 %),  будуть  менш  активними,  ніж,  напри-
клад, Сумської з показником 2,88 %, Житомирської (2,25 %)", – 
зазначив голова Держкомтелерадіо О. Наливайко [155].  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
237 
Що стосується державних ЗМІ, то в них є вагомі причині не 
квапитися  з роздержавленням:  наприклад,  дотації  з Держбю-
джету на висвітлення діяльності Верховної Ради України через 
засоби телебачення і радіомовлення (телеканал "Рада", Україн-
ське радіо) та фінансову підтримку газети "Голос України" і жу-
рналу "Віче" у 2015 р. становлять 26 млн 342,1 тис. грн (для пор.: 
дотації на підтримку всіх комунальних ЗМІ разом узятих – бли-
зько 80 млн грн). Наразі законопроект пропонує виняток: друко-
вані  ЗМІ,  засновані  центральними  органами  виконавчої  влади, 
можуть перетворюватися на офіційні друковані видання (тобто 
такі, що оприлюднюють офіційну інформацію, але не мають ре-
дакцій; також їм заборонено продавати рекламу), проте не більше 
одного офіційного видання на один орган влади. Спротив із боку 
цих суб'єктів ринку щодо законопроекту вже відчувається.  
Разом  із  тим  умови,  які  наразі  склалися  на  ринку  друкованих 
ЗМІ, м'яко кажучи, не сприяють тому, щоби приватизовані видання 
швидко стали на ноги та перетворилися на бізнес. У 2014 р. рекламні 
збори преси скоротилися на 33 %, а впродовж перших п'яти місяців 
2015  р.  –  ще  на  39 %  порівняно  із  тим  самим  періодом  2014 р.  
Наклади друкованих видань також зменшуються з року в рік.  
Із 1 січня 2016 р. набрав чинності Закон 917-VIII "Про рефор-
мування  державних  і  комунальних  друкованих  засобів  масової 
інформації",  який  був  прийнятий  Верховною  Радою  24  грудня 
2015 р. І тепер можна робити певні висновки із цього приводу.  
Найбільша  кількість  реформованих  видань  –  у  Вінницькій 
обл. Із 34 газет, які підлягають роздержавленню, 15 уже повністю 
завершили процес реформування. На Волині із 18 комунальних 
газет роздержавили рівно 50 %. Однак є два випадки, коли спів-
засновники не прийняли рішення про вихід зі складу засновників.  
Найбільша кількість комунальних газет, які підлягають рефор-
муванню, – у Дніпропетровській обл. – 43 видання. Лише п'ять 
газет повністю завершили реформування. З об'єктивних причин 
мало  реформованих  газет  на  Донеччині.  Із  19  комунальних  
видань 2 газети повністю реформували. На Закарпатті із 14 кому-
нальних газет лише одна провела реформу друкованого видання. 
У Запорізькій обл. із 25 комунальних видань одинадцять завер-
шили  процес  реформування.  Дві  районні  ради  не  ухвалили  рі-
шення про вихід зі складу співзасновників газет. Це Оріхівська 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
238 
районна рада, де в незаконний спосіб звільнено головного редак-
тора газети "Трудова слава". Така ж ситуація і в Розівському рай-
оні, де було незаконно звільнено редактора газети "Розінформ" та 
не прийнято рішення про реформування. 
Мала кількість реформованих газет і на Івано-Франківщині. 
Із  21 видання  лише  два  повністю  завершили  процес  реформу-
вання.  Найгірша  ситуація  у Київській  обл.  Із  36 районних  
та міських газет Київщини жодне видання не реформували. 
На Миколаївщині з 26 газет реформовано чотири. На Одещині 
з 28 видань повністю завершили процес реформування три видання. 
Двоє  засновників  не  прийняли  рішення  про  вихід  та  два  трудові  
колективи і досі не визначилися зі способом реформування.  
На Полтавщині із 30 друкованих ЗМІ лише 3 реформували, 
іще 5 перебувають у стадії перетворення. Із 20 комунальних ви-
дань Рівненської обл. три повністю завершили процес реформу-
вання.  Дубненська  міська  рада  скасувала  своє  рішення  щодо 
реформування. Справа перебуває на розгляді у вищому Адмініс-
тративному суді. Сарненська міська рада чинить перепони щодо 
передачі майна газеті "Сарненські новини".  
На Сумщині процес іде жваво. Із 21 ЗМІ 9 повністю завершили 
реформування. Чотири органи влади не прийняли рішення про 
вихід  зі  складу  співзасновників.  Це  стосується  обласної  газети 
"Сумщина", газети "Конотопський край", газети "Новини Трос-
тянеччини"  та  Глухівської  газети  "Народна  трибуна".  Остання 
взагалі припинила своє існування. У процесі реформування було 
незаконно  звільнено  головного  редактора  "Новин  Тростянеч-
чини" П. Зленка. Суд першої інстанції та Апеляційний суд ухва-
лив  рішення  про  відновлення  його  на  роботі,  але  місцева  рада 
й досі не прийняла рішення і не відновила роботу керівника ЗМІ.  
За даними моніторингу обласних організацій НСЖУ, 126 ви-
дань перетворилися з комунальних підприємств на господарські 
товариства; 117 видань, за даними обласних організацій НСЖУ, 
перебувають у процесі перетворення, які до кінця поточного року 
можуть завершити процес реформування.  
Будуючи прогнози, можна спиратися на досвід роздержавлення 
друкованих ЗМІ в інших країнах Східної Європи (Польщі, Чехії, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
239 
Словаччини,  країнах  Балтії  та  колишньої  Югославії),  який  свід-
чить: безкоштовна передача видань членам трудових колективів 
у власність  у більшості  випадків  завершилася  відчуженням  чле-
нами трудового колективу належних їм часток у статутному капі-
талі  на  користь  третіх  осіб;  більшість  реформованих  ЗМІ  були 
поглинені  транснаціональними  компаніями  або  припинили  своє 
існування; у більшості країн Східної Європи за наслідками прива-
тизації ЗМІ відбулася концентрація ринку друкованих видань.  
В Естонії роздержавлення державної і комунальної преси пе-
реважно було проведене впродовж першої половини 1990-х рр. 
Станом на 1997 р. лише 2 газети (що виходили один раз на тиж-
день) та близько 10 журналів продовжували перебувати у держа-
вній  власності.  Приватизація  ЗМІ  в  Естонії  стала  логічним 
продовженням процесу загальної приватизації, що розпочалася в 
1991 р. Після офіційної заборони комуністичної ідеології біль-
шість видань реально опинилися без власника, оскільки до відно-
влення естонської незалежності всі вони перебували у власності 
Комуністичної партії Естонії. Відповідно, розвиток цих видань 
здійснювався  у  двох  напрямах  –  одні  з  них практично  відразу 
припинили своє існування, а інші –  були приватизовані  голов-
ними  редакторами.  Основним  чинником,  який  зумовив  швидку 
приватизацію естонської преси, стала фактична бездіяльність орга-
нів державної влади у процесі переходу майнових прав на відповідні 
друковані ЗМІ та вирішення господарських проблем газет і журна-
лів. Зокрема, з огляду на те, щоб постачання друкарської техніки, 
витратних матеріалів і паперу здійснювалося централізовано за пар-
тійними рішеннями, що ухвалювалися на всесоюзному рівні, у пе-
рші роки естонської незалежності ЗМІ опинились як без техніки, так 
і без витратних матеріалів. Органи державної влади в цій ситуації 
зайняли позицію пасивного спостерігача, відповідно – питання ви-
живання ЗМІ в нових умовах опинилось у руках трудових колек-
тивів  друкованих  видань.  Більшість  газет  створила  власні 
комерційні департаменти, які за рахунок фанд-райзингу та рек-
лами  змогли  залучити  необхідні  кошти  та  підтримати  функціону-
вання  редакцій  і  журналістських  колективів.  Згодом,  під  впливом 
комерціалізації  діяльності  та  посилення  політичного  тиску,  низка  
газет і журналів "вирушили у вільне плавання" – були приватизовані 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
240 
редакторами та/або журналістськими колективами і продовжили 
діяльність у нових ринкових умовах [319].  
У розумінні досвіду приватизаційних процесів у сфері медіа в 
Естонії варто виокремити кілька показових випадків.  
Перший  із  них  –  випадок  приватизації  щоденної  газети 
"Postimees", яка друкувалась у м. Тарту та мала найбільший на 
момент  приватизації  щоденний  наклад.  Приватизація  видання 
здійснювалася на конкурсних умовах – уряд запропонував вику-
пити газету за 50 тис. радянських рублів. Переможцем конкурс-
ного відбору стало господарське товариство, створене головним 
редактором,  журналістами  й  іншими  співробітниками  газети. 
Сам процес приватизації був досить тривалим і конфліктним – 
сама приватизація видання тривала близько дев'яти місяців, і на 
момент її завершення "Postimees" фактично не мала на балансі 
будь-якого майна. Це зумовлювалося насамперед тим, що за весь 
період приватизаційного процесу газета не отримувала будь-яких 
субсидій із державного бюджету і, фактично, була змушена вико-
нати майнові зобов'язання перед численними кредиторами за ра-
хунок  власного  майна.  На  додаток  більшість  журналістів, 
побоюючись продажу газети невідомому власнику, звільнилася з 
роботи і зареєструвала власне господарське товариство та тор-
гову марку "Postimees", яка, як і було зазначено вище, стала пере-
можцем  конкурсної  приватизації  фактично  збанкрутілого 
видання. На базі господарського товариства "Postimees" згодом 
було побудовано імперію Eesti Meedia, яка нині посідає значну 
частку на ринку друкованих ЗМІ. Другий показовий випадок, – 
приватизація  другої  за  кількістю  накладу  газети  "Paevaleht".  
Журналісти газети запропонували Міністерству культури, на ба-
лансі якого перебувало видання, передати їм у платне користу-
вання  все  майно  газети,  яке  фактично  використовувалося 
журналістським  колективом.  Формально  майно  було  передане 
господарському товариству, заснованому членами трудового ко-
лективу газети, частки у статутному капіталі якого були поділені 
між менеджерами та журналістами пропорційно до розміру вне-
сків до статутного фонду товариства. Як і у випадку з "Postimees", 
від радянської газети "Пяевалехт" не залишилося нічого, крім на-
зви, кількох старих стільців і друкарських машинок – усе майно  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
241 
газети фактично давно перебувало у власності господарського то-
вариства, заснованого членами трудового колективу газети. Ана-
логічна схема приватизації була апробована і при приватизації 
інших потужних друкованих видань Естонії, наприклад – газет 
"Маалехт" та "Ихтулехт". Третій випадок – невдала спроба "руч-
ної" приватизації досить впливового на початку 1990-х рр. ви-
дання  "Рахва  Хяяль"  ("Голос  Народу").  У  1992  р.  щоденний 
наклад газети складав 200 тис. примірників, і вона була однією з 
небагатьох з-поміж тих, для кого видавничий бізнес був прибут-
ковим. Газета позиціонувала себе як опозиційна до діючого уряду 
на чолі із прем'єр-міністром М. Лааром, критикуючи соціальну 
складову політики уряду. Прагнучи поставити газету під конт-
роль, уряд ініціював звільнення її головного редактора та прива-
тизацію,  внаслідок  якої  газета  мала  опинитися  у  власності 
лояльних до діючого прем'єра бізнесменів. У світлі цих подій жу-
рналістами газети було ухвалено рішення про звільнення з ро-
боти  та  заснування  власного  друкованого  видання  –  "Есті 
Синумід" ("Естонський вісник"), яка невдовзі стала однією з най-
популярних у Північній Естонії. "Рахва Хяяль", натомість, при-
пинила своє існування [246].  
На відміну від загальнонаціональних друкованих видань, час-
тка місцевих друкованих ЗМІ, які реформували за схемою, поді-
бною до схеми приватизації "Постімес" і "Пяевалехт", виявилася 
досить складною: не маючи достатніх фінансово-економічних ре-
сурсів  та  інвестицій,  більшість  місцевих  видань,  приватизація 
яких  розпочалася  наприкінці  1990-х  рр.,  припинила  своє  існу-
вання внаслідок банкрутства або поглинання потужними медій-
ними холдингами.  
Загалом, у процесі приватизації ЗМІ в Естонії було викорис-
тано дві основні схеми: 
⴬ усуспільнення в українському варіанті, тобто – передача 
трудовому колективу ЗМІ;  
⴬ конкурсна приватизація.  
За першою схемою вдалося приватизувати лише одне видання, 
переважно  через  те,  що  чинне  на  той  момент  законодавство  про 
приватизацію дозволяло передачу у власність трудовим колекти-
вам підприємств, які здійснюють діяльність у сфері послуг. Усі 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
242 
інші естонські ЗМІ планували приватизувати на умовах конку-
рсу.  Проте  через  побоювання  журналістських  колективів  при-
ходу  нових  власників  (нові  зміни  до  приватизаційного 
законодавства 1992 не передбачали закріплення за трудовим ко-
лективом права переважної участі у приватизації) і різкої зміни 
редакційної політики, конкурсний механізм на практиці застосо-
ваний не був: журналісти звільнилися з попередніх місць роботи 
(державних і комунальних ЗМІ) і заснували власні видання з ана-
логічними  назвами,  усі  права  на  які  належали  господарським  
товариствам, заснованим членами трудових колективів. 
Роздержавлення преси в Латвії проходило у два основні етапи: 
через так звану спонтанну приватизацію трудовими колективами 
ЗМІ, і приватизацію в загальному порядку, відповідно до законо-
давства про приватизацію. Перший етап приватизації був досить 
швидким і відбувався в умовах законодавчої невизначеності – пе-
реважна більшість видань одночасно із припиненням свого існу-
вання  фактично  залишилися  "без  господарів",  що  дозволило 
трудовим колективам ЗМІ проголосити їх своєю власністю. Хоча 
подібне привласнення навряд чи можна вважати легітимним із 
правового погляду, усе ж результати такої "прихватизації" ніколи 
й ніким не були поставлені під сумнів. До двох найбільш яскра-
вих прикладів "спонтанної приватизації" можна віднести роздер-
жавлення  двох  найбільших  латвійських  газет  –  "Lauku  Avize" 
і "Cina". У першому випадку трудовий колектив газети заснував 
власне  поліграфічне  підприємство,  якому  було  передано  всі 
права на друк газети. У другому випадку поліграфічне підприєм-
ство було засноване трьома представниками керівництва газети, 
відповідно – усі права на газету перейшли не до трудового коле-
ктиву, а до цих трьох представників. 
Другий етап приватизації ЗМІ розпочався у 1992 р., коли був 
прийнятий Закон про приватизацію державного майна, який до-
зволив повернути приватизаційний процес у правове русло. Най-
більш  значущою  подію  на  цьому  етапі  стало  роздержавлення 
урядового щоденного видання "Diena". Цю газету не вдалося при-
ватизувати  в  ході  "спонтанного  роздержавлення",  оскільки  її  
засновником була не Комуністична партія Латвії, а уряд. За ре-
зультатами  проведеного  конкурсу  власником  газети  стало  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
243 
спільне підприємство, створене у формі господарського товарис-
тва, засновниками якого стали 153 суб'єкти – члени трудового ко-
лективу  газети,  а  також  шведська  газета  "Експрес".  Решта 
друкованих  періодичних  видань  була  приватизована  за  тією  ж 
схемою, що і "Diena", і сама приватизація пройшла дуже швидко 
– станом на кінець 1992 р. практично всі державні видання опи-
нились у приватній власності. Упродовж наступних років відбу-
лося  роздержавлення  суміжних  сегментів  ринку  –  видавничої 
галузі і мережі розповсюдження. Цей процес виявився розтягну-
тим у часі – приватизація найбільшого латвійського видавництва 
"Preses Nams" була проведена лише у 1998 р. У 1997 р. відбулося 
роздержавлення найбільшого інформаційного агентства "LETA", 
яке на момент проведення приватизації фактично було банкрутом 
і не мало працівників [305].  
З усіх прикладів, які будуть наведені у зазначеному аналізі, 
досвід  Литви  є,  на  мою  думку,  найбільш  цінним  для  України. 
Первісні умови існування державної преси в Україні і в Литві є 
достатньо близькими: обидві держави були республіками СРСР, 
в  обох  державах  не  існувало  приватного  сектора  економіки 
у будь-якому вигляді, в обох державах загальна приватизація ві-
дбувалася за схожими сценаріями. При цьому в обох державах 
була в наявності достатньо сильна державна і місцева преса – з ве-
ликою кількістю переданого на баланс державних газет і журналів 
майна, великою кількістю журналістів таких видань тощо. І хоча 
час  минув,  і  за  роки  незалежності  Литва  значно  випередила  
Україну на шляху до демократичного суспільства – проте литов-
ський досвід є дуже корисним.  
На відміну від Латвії, у Литві процес роздержавлення друко-
ваних ЗМІ від самого початку відбувався в межах правового поля 
– 10 квітня 1991 р. Верховна Рада Республіки Литва ухвалила За-
кон про приватизацію державного майна, який дозволяв привати-
зувати всі державні підприємства, частка держави у статутному 
капіталі яких перевищувала 20 %. Сама приватизація відбувалася 
так: члени редакцій засновували господарське товариство, яке на 
конкурсних умовах викупало майно державного засобу масової 
інформації,  після  чого  кожен  засновник  товариства  міг  вільно 
розпорядитися  своє  часткою  у  статутному  капіталі.  Внаслідок 
приватизації 1991–1992 рр. практично вся державна і комунальна 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
244 
преса була передана у власність трудових колективів за вищезга-
даною схемою, однак уже в середині 1990-х рр. більшість засно-
вників  нових  господарських  товариств  продали  свої  паї 
іноземним  і  найбільш  потужним  національним  компаніям,  що 
згодом призвело до суттєвої концентрації медіа-власності на дру-
ковані ЗМІ – нині весь ринок друкованої реклами фактично поді-
лений між п'ятьма видавцями газет і журналів. 
Особливості  роздержавлення  друкованих  ЗМІ,  поліграфічних 
підприємств і мереж розповсюдження напряму визначались рівнем 
централізованості державного управління видавничою галуззю, ус-
падкованим  від  комуністичного  режиму.  Саме  ця  централізація  
зумовила активну роль уряду у процесі роздержавлення, що навряд 
чи можна вважати типовим явищем на постсоціалістичному прос-
торі (для прикладу див. досвід Естонії, Латвії, Литви й інших країн). 
У зарубіжних джерелах процес приватизації ЗМІ в Польщі прийн-
ято  характеризувати  як  "керований  державою".  У  цьому  процесі 
умовно можуть бути виокремлені кілька етапів. 
На першому з них відбулася приватизація видавничо-полігра-
фічного об'єднання "Преса-Книжка-Рух", на другому етапі – за-
лишки  активів  цього  підприємства  –  видавництва  і  мережа 
розповсюдження. 
Окрім власне видавництв, до складу об'єднання "Преса-Кни-
жка-Рух" входили інформаційні агентства, періодичні друковані 
видання, а також підприємства розповсюдження. Аналогічних за 
структурою  та  рівнем  інтегрованості  суб'єктів  господарювання 
не існувало в будь-якій іншій країні Східної Європи. Саме цим, 
напевне, і можна пояснити той факт, що в 1990 р. сеймом було 
схвалено окремий закон про особливості ліквідації цього підпри-
ємства – Закон "Про ліквідацію робітничого видавничого коопе-
ративу  "Преса  –Книжка  –  Рух".  Відповідальною  за  ліквідацію 
цього гіганта індустрії було визначено спеціальну ліквідаційну 
комісію,  склад  якої  формувався  прем'єр-міністром  Польщі.  За-
значена комісія була створена 6 квітня 1990 р. і, фактично, керу-
вала  всіма  діями,  пов'язаними  з  ліквідацією  кооперативу.  До 
відання  комісії  належало  вирішення  трьох  основних  питань  –  
безкоштовна передача майна друкованих ЗМІ трудовим колекти-
вам цих ЗМІ, продаж друкованих ЗМІ приватним власникам, за-
безпечення  обліку  залишків  неприватизованого  майна  та  його 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
245 
передача під контроль державного казначейства. Кожне з відпо-
відних питань комісія вирішувала на власний розсуд, однак за за-
гальним правилом трудовим колективам ЗМІ передавали лише 
майно тих газет, які мали достатній наклад і, на думку комісії, 
могли вижити в ринкових умовах. Таких ЗМІ за період роздержа-
влення кооперативу було виявлено 71 з-поміж усіх 178, які вхо-
дили до складу об'єднання "Преса – Книжка – Рух". Решта ЗМІ, 
які не відповідали зазначеним критеріям, продавали "з молотка" 
всім бажаючим, які запропонували найвищу ціну. Питання про 
соціальні і трудові гарантії працівників у ході конкурсної прива-
тизації до умов конкурсу зазвичай не вносили. Принципи прозо-
рості й аполітичності приватизаційного процесу також не завжди 
дотримувалися – у низці випадків видання продавали політично 
лояльним до уряду суб'єктам господарювання, факти порушень і 
непрозорості були викриті лише на етапі фінального аудиту дія-
льності ліквідаційної комісії.  
Приватизацію ЗМІ трудовим колективом здійснювали так:  
⴬ ліквідаційна комісія ухвалювала рішення про можливість 
передачі майна ЗМІ трудовому колективу;  
⴬ не мнеш ніж 50 % членів трудового колективу ЗМІ мали 
створити товариство з обмеженою відповідальністю і внести 
до його статутного фонду частку в розмірі, не нижчому за три 
мінімальні заробітні плати;  
⴬ комісія мала ухвалити рішення про передачу всіх активів 
ЗМІ на баланс новоствореного господарського товариства.  
Остаточно  роздержавлення  видавничо-поліграфічного  об'єд-
нання  "Преса  –  Книжка  –  Рух"  завершилось  у  березні  2002 р., 
коли прем'єр-міністром було прийнято рішення про припинення 
діяльності ліквідаційної комісії. Загалом більшість польських фа-
хівців схилялась до того, що досвід ліквідації поліграфічного гі-
ганта  був  одним  із  найуспішніших  приватизаційних  проектів, 
реалізованих упродовж 1990-х рр.  
Досить специфічно відбувалася приватизація друкованих за-
собів масової інформації у Словенії. На відміну від низки інших 
країн  Східної  Європи,  у  Словенії  приватизація  проходила  не 
"спонтанно", а на підставі прийнятого ще на початку 1990-х рр. 
спеціального закону.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
246 
На практиці приватизація ЗМІ в Словенії відбувалася так: ча-
стка державної власності у ЗМІ передавалась в управління трьом 
соціальним публічним фондам – Пенсійному (10 % державної ча-
стки  у  статутному  капіталі  кожного  ЗМІ),  Фонду  компенсацій 
(10 %) та Фонду розвитку (20 %), ці частки потім були передані 
уповноваженим  інвестиційним  агентствам,  які  могли  здійсню-
вати їхній вільний продаж. Після завершення цієї фази привати-
заційного  процесу  наступала  друга  фаза  –  викуп  часток  у 
статутному  капіталі  членами  трудового  колективу  ЗМІ.  Викуп 
дозволявся, якщо відповідне рішення було підтримане щонайме-
нше  третиною  членів  трудового  колективу.  При  викупі  часток 
членам трудового колективу надавали знижку – вони могли ви-
купати майно із 25 % знижкою від його реальної вартості. Сам 
викуп, згідно із законодавством, міг бути проведений упродовж 
чотирьох  років,  щороку  трудовий  колектив  мав  викупляти  не 
менше 1/4 часток, що могли бути передані трудовому колективу, 
при цьому впродовж зазначеного 4-річного періоду, підприємс-
тво,  засновниками  якого  були  члени  трудового  колективу,  не 
мало права отримувати позики та проводити випуск облігацій.  
Попри те, що така модель приватизації дозволяла членам тру-
дового колективу стати власниками ЗМІ, її застосування на прак-
тиці  призвело  до  протилежних  наслідків,  що  переконливо 
ілюструє історія приватизації газети "Справа" ("Delo"). 40 % дер-
жавної частки у статутному капіталі газети було передано трьом 
соціальним  фондам,  60 %  –  трудовому  колективу  газети,  після 
чого був розпочатий внутрішній викуп часток у загальній частці 
трудового  колективу  у  статутному  капіталі  газети.  Цей  викуп 
проводили так – 20 % отримали на безоплатній основі (у вигляді 
сертифікатів) члени трудового колективу та члени їхніх сімей, а 
також колишні працівники газети; 22 % – мали бути викуплені 
трудовим колективом, ще 18 % – мали бути викуплені читачами 
газети.  На  практиці  ж  члени  трудового  колективу  газети 
"Справа", отримавши можливість узяти участь у її приватизації, 
продали належні їм частки третім особам [157].  
У  1989  р.  ринок  друкованих  ЗМІ  Чехословаччини  виглядав 
так: шість загальнонаціональних щоденних чеських газет, п'ять 
словацьких  загальнонаціональних  щоденних  газет,  сім  чеських 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
247 
регіональних щоденних газет та три регіональні щоденні слова-
цькі  видання.  Крім  того,  деякі центральні органи виконавчої 
влади  здійснювали  випуск  спеціалізованих  друкованих  видань 
(Міністерство оборони (газета "Народна оборона"), Міністерство 
агропромислового комплексу (газета "Сільські вісті") та Мініс-
терство спорту). Свої періодичні друковані видання мали і пар-
тійні  органи  –  Комуністична  партія,  Чехословацька  народна 
партія, Чехословацька соціалістична партія, Соціалістичний союз 
молоді, Федерація профспілок.  
Процес роздержавлення преси стартував на початку 1990 р., 
коли трудові колективи більшості державних ЗМІ запровадили 
самоврядування і самостійно обрали головних редакторів газет. 
Сам приватизаційний процес відбувався стихійно, і першою роз-
державленою  в  межах  "спонтанної  приватизації"  газетою  став 
"Молодий  фронт",  який  до  повалення  комуністичного  режиму 
випускався Соціалістичним союзом молоді. Коли останній при-
пинив існування, то вся його власність була націоналізована. Тру-
довий  колектив  газети  з  тим,  щоб  не  чекати  ухвалення  на 
офіційному рівні рішень щодо його участі у приватизації газети, 
скористувався положеннями нового Закону про господарські то-
вариства,  заснував  товариство  з  обмеженою  відповідальністю 
і розпочав  випуск  газети  з  аналогічною  назвою  –  "Молодий 
фронт сьогодні". Відповідно, газета Соціалістичного союзу мо-
лоді припинила своє існування. Аналогічним чином було рефор-
мовано і більшість інших партійних та державних видань – їхні 
трудові колективи звільняли з роботи, створювали власні госпо-
дарські  товариства  і  здійснювали  випуск  газет  із  подібною  
назвою (наприклад, трудовий колектив газети "Землеробські но-
вини" після звільнення з газети і створення власного господар-
ського  товариства  розпочав  випуск  газети  "Чеські  і  моравські 
землеробські новини").  
Ті ЗМІ, які не були приватизованими в ході "спонтанної при-
ватизації"  1990–1992  рр.  були  або  визнані  банкрутами,  або  
продані  власниками  (останнє  стосується,  зокрема,  періодичних 
видань галузевих асоціацій) іноземним видавничим групам, або 
ж  приватизовані  в  ході  "сертифікатної"  приватизації,  яка  
розпочалась у 1992 р. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
248 
Аналізуючи досвід роздержавлення друкованих засобів масо-
вої інформації у країнах Східної Європи, можна виокремити кі-
лька важливих моментів, спільних для процесів у різних країнах:  
⴬ Незважаючи на форму приватизації (за допомогою ваучерів 
або грошових коштів), трудові колективи мали перевагу перед 
іншими інвесторами. При цьому навіть за наявності приватиза-
ційних ваучерів від членів трудового колективу вимагалося здій-
снити  певні  дії,  пов'язані  із  грошовими  витратами:  створити 
юридичну особу, її статутний фонд, її органи управління тощо.   
⴬ Наявність або відсутність спеціального законодавства про 
приватизацію друкованих засобів масової інформації не є пере-
шкодою для приватизації – за наявності в державних органів 
влади розуміння необхідності і невідворотності такої привати-
зації.  Проте  наявність  спеціального  законодавства  дозволяє 
уникнути великої кількості спірних питань і скандалів, пов'яза-
них із непрозорими і корумпованими схемами приватизації.   
⴬ Друковані видання, що належать місцевій громаді і міс-
цевим органам влади зазвичай не приватизують, принаймні за 
загальнодержавним законодавством. Проте використання та-
ких засобів інформації як джерела власної пропаганди, або для 
знищення  інших  засобів  масової  інформації  з  метою  досяг-
нення політичних чи економічних переваг – у згаданих краї-
нах зазвичай не відбувається. 
⴬ Вільний доступ до процесів приватизації іноземних інве-
сторів призводить згодом до втрати національної преси, яка 
поділяється між кількома великими іноземними концернами 
і втрачає свободу та незалежність можливо навіть більше, ніж 
це відбувається за умови власності з боку держави. 
 
 
4.3. Державна інформаційна політика  
як інструмент формування громадської думки  
на шляху євроінтеграції України  
 
 
У сучасних умовах вкрай важливим залишається тема визна-
чення та узагальнення пріоритетів державної політики України в 
інформаційній  сфері,  що  є  реальним  механізмом  формування  й 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
249 
упровадження цілісної державної інформаційної політики, просу-
вання національних інтересів у вітчизняному та світовому медіап-
росторах.  Адже  ефективна  інформаційна  політика  є  запорукою 
забезпечення  національного  суверенітету,  передумовою  успіш-
ного соціального й економічного розвитку будь-якої країни. 
Нині  Україна  змушена  перебудовувати  свою  інформаційну 
політику, якій досі бракує практичності та чіткості в розумінні 
цілей і завдань. Такими цілями є розбудова державності та спря-
мування внутрішнього потенціалу України на власну аудиторію, 
закарбування у свідомості громадян власних, європейських цін-
ностей, створення середовища розуміння та підтримки, форму-
вання відповідної громадської думки. Для цього особлива увага 
має  приділятися,  зокрема,  виробленню  спільного  наративу  та 
способів його представлення і закріплення, реформуванню сис-
теми комунікацій органів державної влади, взаємодії влади із гро-
мадянським суспільством та ЗМК. 
Події останніх років доводять актуальність і необхідність першо-
чергового розв'язання цих завдань в умовах постійного зовнішнього 
інформаційного впливу, посиленні контролю та захисту національ-
ного інформаційного простору, збільшенні присутності об'єктивної 
інформації про Україну у світовому інформаційному просторі.  
Нині можна виокремити такі негативні риси комунікації влади 
із суспільством:  
⴬ недостатнє  врахування  практичного  виміру  політики  та 
відсутність  оперативної  реакції  на  поточні  виклики,  нама-
гання держави можна описати, радше, як розробку стратегіч-
них документів, які можуть запрацювати лише в перспективі 
(проте паралельно, необхідні інші дії вже зараз);  
⴬ недостатній аналіз суспільних настроїв та очікувань;  
⴬ стихійний підхід у визначенні ризиків національній безпеці;  
⴬ відсутність  сортування  посилу  на  потреби  відповідної  
аудиторії;  
⴬ відсутність достатньої координації роботи із ключовими ка-
налами комунікації – найбільш рейтинговими телеканалами;  
⴬ негативний (депресивний) характер переказу без достат-
нього урахування успіхів і досягнень, що сприяє погіршенню 
суспільних настроїв. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
250 
Замовчування чи невизнання владою цих ризиків очевидним чи-
ном працюватиме лише на збільшення напруги в суспільстві [272].  
Надалі залишається вкрай потрібною карта медіареформ. Зок-
рема, йдеться про реформу суспільного мовлення, посилення про-
зорості  медіавласності,  роздержавлення  друкованих  ЗМІ.  За 
даними моніторингового звіту громадської організації "Детектор 
медіа", найактивнішим рушієм зазначеного процесу залишається 
Комітет ВР України з питань свободи слова й інформаційної полі-
тики; Держкомтелерадіо та Національна рада з питань телебачення 
та радіомовлення є радше виконавцями, але активно долучені до 
формування  нової  нормативно-правової  текстури.  Додаткові  за-
ходи вживаються для зниження ефективності російського інфор-
маційного  впливу.  Певні  інфраструктурні  рішення  пропонує 
Міністерство інформаційної політики, але вони не отримують на-
лежного державного фінансування, відтак запроваджуються надто 
повільно. Нормативні рішення залишаються обмежувальними за 
своїм характером, позитивних стимулів для національного вироб-
ника  інформаційного  продукту  держава  досі  не  запропонувала.  
Комунікаційні  рішення  набувають  лише  форм  інформаційних  
кампаній МІП, оцінити ефективність яких немає можливості.  
Надалі залишається без належної уваги нормативно-законода-
вча частина. Так, досі немає проекту закону "Про аудіовізуальні 
послуги", який має замінити застарілий закон "Про телебачення і 
радіомовлення"; відсутній закон про прозорість фінансування ме-
діа, який би доповнив попередній закон про прозорість медіавла-
сності  ("Про  внесення  змін  до  деяких  законів  України  щодо 
забезпечення  прозорості  власності  засобів  масової  інформації, 
а також реалізації принципів державної політики у сфері телеба-
чення і радіомовлення"); у країні на другий рік війни не з'явилося 
доктринального документа з інформаційної безпеки; державний 
підхід до розв'язання соціально-психологічних проблем у суспі-
льстві  залишається  незрозумілим.  Відстрочено  розробку  низки 
стратегічних  документів,  анонсованих  Міністерством  інформа-
ційної політики. Стратегія адаптації українського медійного за-
конодавства  до  європейських  стандартів  не  доповнена  планом 
реалізації, що унеможливлює моніторинг її виконання [69].  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
251 
Зусилля держави у сфері інформаційної політики нині також 
розпорошені і через наявність багатьох структур, які у той чи ін-
ший  спосіб  долучені  до  зазначеної  проблематики.  На  початку 
конфлікту на сході фактично була відсутня структура, яка б узяла 
на себе відповідальність за інформування населення про події в 
зоні АТО (попри це, Міноборони та Генеральний штаб мали свою 
прес-службу). Було створено прес-центр АТО, створено Мініс-
терство інформаційної політики, в Адміністрації Президента є ін-
формаційно-аналітичне  управління,  28  лютого  2015  р.  при 
РНБОУ створено Головний ситуаційний центр України, який має 
займатися збиранням, накопиченням та обробкою інформації, не-
обхідної для підготовки й ухвалення рішень у сфері національної 
безпеки й оборони.  
Також існує низка інших структур, так чи інакше залучених до 
висвітлення подій в умовах війни та дотичних загалом до реалі-
зації інформаційної політики. Проте ефективність їхньої діяльно-
сті сумарно є не дуже високою через відсутність координації дій, 
а інколи навіть через жорстку внутрішню конкуренцію та перетя-
гування важелів впливу. Викликає критичне застереження і той 
факт, що представники цих відомств часто підміняють ефективну 
комунікацію піаром тих чи інших осіб із влади.  
Влада ніколи не вміла вибудовувати ефективне спілкування із 
суспільством. В умовах війни відсутність ефективної комунікації 
загрожує основам держави – люди припиняють довіряти держав-
ним інститутам. У п'яти областях сходу та півдня України (Хар-
ківській,  Одеській,  Херсонській,  Донецькій  та  Луганській; 
включно з непідконтрольними на момент опитування районами) 
українська влада стала основним джерелом громадського розча-
рування: 64 % стверджують, що ставлення до неї з осені 2014 р. 
погіршилося; а 66 % вважає, що українська влада діє всупереч  
інтересам народу. Такі дані соціологічного опитування, проведе-
ного КМІС на замовлення ГО "Телекритика" в лютому 2015 р. 
24 % громадян потребують інформації про дії центральної та мі-
сцевої  влади.  Відомо,  що  вакуум  нереалізованої  комунікації  
з українським суспільством заповнюють чутки та фейки, створені 
у пропагандистських лабораторіях сусідньої країни. І хоч Прези-
дент і представники уряду відтоді почали частіше давати прес-
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
252 
конференції  та  інтерв'ю,  ефективність  комунікації  залишається 
на попередньому рівні, оскільки їхні меседжі часто популістські 
та беззмістовні. Комунікація місцевого чиновництва з населен-
ням узагалі на дуже низькому рівні. Окремо слід говорити про 
представлення органів влади в мережі  Інтернет, а отже про їхню 
відкритість і доступність для простих громадян. Їхні сайти в дуже 
поганому стані та потребують оновлення [214].  
ЗМІ продовжують перебувати під дією загарбницької пропа-
ганди.  Низький  фаховий  рівень  і  заангажованість  журналістсь-
кого середовища на користь інтересів великих олігархічних груп 
сприяє  подальшому  розмежуванню  українського  суспільства. 
Ускладнює становище ситуація з налагодженням державної ін-
формаційної політики у сфері власності ЗМІ. Відповідно до дос-
лідження,  проведеного  за  підтримки  Центру  дослідження 
корупції та організованої злочинності й української служби "Ра-
діо Свобода", переважна більшість українських ЗМІ має непро-
зору  структуру  власності.  Використання  трастових  компаній  і 
довгих ланцюгів юридичних компаній наявні навіть у тих ЗМІ, де 
фактичні власники (олігархи, політики) давно відомі та публічно 
не приховують цього. Така ситуація надає змогу власникам вико-
ристовувати ЗМІ як дієвий інструмент формування громадської 
думки з метою лобіювання своїх інтересів [568]. 
Тож потрібно змінювати систему, доцільно: переглянути всі 
регуляторні механізми в медіасфері; забезпечити прозорість ме-
діавласності; переглянути антимонопольне законодавство, яке б 
обмежувало  медіамонополії;  створити  конкурентні  економічні 
умови для різних видів медіа. Частину з окреслених питань уже 
вирішує  проголосований  Верховною  радою  України  3  вересня 
2015 р. законопроект "Про внесення змін до деяких законів України 
щодо забезпечення прозорості власності засобів масової інфор-
мації, а також реалізації принципів державної політики в сфері 
телебачення і радіомовлення" [87].  
Водночас, спостерігаючи за інформаційною діяльністю низки 
ЗМІ, політичних партій і громадських об'єднань, стає очевидною 
необхідність розгляду заходів щодо інформаційних обмежень в 
інформаційному полі, що властиві для будь-якої країни, та поста-
вити  медіа-ринок  України  в  жорсткіші  рамки  і  визначити  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
253 
амбітніші  вимоги  до  ЗМІ  щодо  дотримання  цих  рамок.  Навіть  
ціною певного зниження свободи слова. Ключове значення для 
успіху цих зусиль матиме розробка ефективного та швидкого ме-
ханізму, який забезпечуватиме дотримання зазначених вимог.  
І надалі основним викликом для комунікації держави із грома-
дянами залишається факт, що телебачення є абсолютно ключо-
вим  джерелом  інформації  для  громадян  (83 %).  Однак,  за 
результатами всеукраїнського соціологічного дослідження стану 
розвитку  медіа  в  Україні  2016 р.,  що  провела  організація 
Internews Network у межах проекту USAID "УМедіа", дедалі бі-
льше громадян прагнуть отримувати новини онлайн, і все менше 
дізнаються новини з телебачення.  
Зростає довіра до українських онлайн ЗМІ, а довіра до росій-
ських ЗМІ, на відміну від ситуації до 2014–2015 рр., продовжує 
скорочуватися.  Згідно  з  дослідженням,  загалом  користування  
Інтернетом,  зокрема  сайтами  новин,  і  соціальними  мережами, 
зростає. Близько 67 % респондентів заявили, що вони використо-
вують  веб  для  отримання  новин,  порівняно  із  64  %  у  2015 р. 
Телебачення все ще є головним джерелом новин для українців, 
проте падіння його популярності триває. Кількість українців, які 
повідомили,  що  дивляться  новини  по  ТБ,  скоротилася  із  89  % 
у 2014 р. до 81% у 2015 р. і 79 % у 2016 р. [295].  
У 2014–2015 рр. спостерігалася висока присутність та актив-
ність в Україні проросійських ЗМІ. Популярність російських ЗМІ 
в Україні, особливо в найбільш євроскептичних регіонах, стано-
вить  неабияку  перешкоду  для  промування  євроінтеграційного  
курсу держави. Вони доволі часто розповсюджують ідеї, тотожні 
або ідентичні російській пропаганді. За моніторингом організації 
Internews  Network  у  2016 р.  українці  набагато  менше  користу-
ються російськими ЗМІ, ніж у 2014 та 2015 рр. Перегляд російських 
теленовин скоротився із 27 % у 2014 р. до 6 % у 2016 р., водночас 
споживання онлайн-новин зменшилося із 21 до 11 % за цей пе-
ріод, а газети та радіостанції залишаються непопулярними.  
Нині суспільство менше довіряє російським ЗМІ, ніж на поча-
тку конфлікту на сході України; довіра до російського ТБ впала 
із 20 до 4 % за останні два роки, а довіра до онлайн-новин знизи-
лася із 16 до 5 %; довіра до радіо та газет перебуває на рівні 2 % 
(у різних частинах країни тенденції різняться).  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
254 
Також, зазначають автори дослідження, у 2016 р. довіра до ро-
сійського телебачення незначно збільшилася в Харківській, Лу-
ганській  та  Запорізькій  обл.  Проте  в  усіх  інших  опитуваних 
регіонах довіра впала. Більше громадян, ніж раніше, знають, хто 
є власниками місцевих та національних ЗМІ – кількість осіб, які 
відповіли, що знають, хто є власниками місцевих та національних 
ЗМІ зросла із 5 % по країні до 35 % (місцеві) та 50 % (націона-
льні). Близько 40 % респондентів вважають, що прозорість стру-
ктури власності ЗМІ є важливою [33].  
За даними соціологічних опитувань, оприлюднених на поча-
тку 2015 р. у "Дзеркалі тижня", лише 39,6 % громадян України 
вважають події на сході війною України з РФ. Наприклад, в Оде-
ській обл. такої думки дотримується лише 9,8 %, а в Харківській 
лише 6,9 % мешканців [41]. Така оцінка реальності є неприпусти-
мою і зобов'язує державу докласти всіх зусиль, щоб донести до 
громадян очевидні речі. Особливо, коли йдеться про чутливі – 
з погляду російських впливів – регіони. Із цим пов'язані також 
значно  ширші  наслідки  російської  агресії:  громадяни  мають 
знати, що велика частина проблем в економіці та соціальне ста-
новище напряму залежать від агресії з боку Москви. 
У 2016 р. спостерігається вже дещо інша тенденція, за даними 
інформаційно-аналітичного матеріалу до Фахової дискусії "Фор-
мування спільної ідентичності громадян України: перспективи та 
виклики"  проведеного  центром  Разумкова  майже  половина 
(49 %) опитаних вважають конфлікт на Сході загарбницькою вій-
ною Росії проти України, 20 % – боротьбою між Росією і США за 
сфери впливу, що ведеться на території України, 15 % – громадя-
нським конфліктом між проукраїнськи і проросійськи налашто-
ваними жителями України. Переважна більшість респондентів на 
Заході (75 %) та більшість у Центрі (60 %) оцінюють конфлікт як 
загарбницьку  війну  Росії  проти  України.  Відносна  більшість  
таких оцінок є на Півдні та Сході (по 33 %). На Донбасі таку оці-
нку конфлікту підтримали 24 %, а оцінку як боротьбу між Росією 
та США за сфери впливу – 32 % (на Заході – 9 %, у Центрі – 15, 
на Півдні – 25, на Сході – 30 %). На Донбасі також досить попу-
лярною є оцінка конфлікту як громадянського (25 %). На Заході 
таку  оцінку  підтримують  6 %  респондентів,  у  Центрі  –  13,  на  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
255 
Півдні – 19, на Сході – 20 %. Найбільше тих, хто не визначився – 
на Півдні (23 %) та Донбасі (20 %) [142].   
На думку В. Ткача нині український інформаційний простір 
ще слабко захищений, про це свідчать результати аналізу інфор-
маційно-психологічних  акцій  РФ,  які  певною  мірою  досягли 
своєї мети: завойовується прихильність українських громадян у 
Криму і на Донбасі, формується потужна п'ята колона, що підт-
верджено зрадництвом частини військовослужбовців і працівни-
ків правоохоронних органів, дислокованих у АРК і на Донбасі, 
організовується внутрішній спротив реформам, підривається ав-
торитет  керівництва  держави  на  міжнародній  арені  та  створю-
ються  перепони  на  шляху  до  євроінтеграції  тощо.  Активні  дії 
агресора та сприятливі умови для таких дій надали можливість 
сформувати в певної частини українського суспільства відповідні 
соціальні та політичні настрої, які вміло використовуються [270].  
Ведучи дискусії про російську пропагандистську діяльність в 
Україні, потрібно розуміти, що інструменти впливу на громад-
ську думку виходять далеко за часові межі нинішнього конфлі-
кту.  Частково  це  явище  можна  пояснити  кризою  ідентичності, 
через яку народ страждав після розпаду Радянського Союзу. До 
того, як спалахнули перші сутички два роки тому, у південних і 
східних районах значна частина населення (до 10 %) відчувала 
себе частиною СРСР, а не України. Це стало результатом неефе-
ктивної державної політики, яку потрібно було б спрямувати на 
зміцнення почуття національної ідентичності.  
Залишається й донині проблема подальшого зростання нега-
тивних настроїв на прифронтових територіях. За різними даними 
(журналістів, громадських діячів, соціологів) підтримка для неза-
лежної України в цих регіонах є досить хиткою, а політика влади 
оцінюється  мешканцями  негативно.  За  даними  соціологічних 
опитувань, ефірне та кабельне телебачення залишається основ-
ним джерелом отримання медіаінформації для 83 % жителів пів-
денного сходу України. Отже, контроль над цим сегментом ЗМІ 
є вирішальним для формування суспільної думки та настроїв.   
З  моменту  початку  окупації  (весна  2014)  і  досі  в  розпоря-
дженні "ЛНР – ДНР" перебуває основна частина матеріально-те-
хнічного,  інфраструктурного  і  подекуди  кадрового  ресурсу 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
256 
телерадіомовлення Донецької та Луганської областей, у тому чи-
слі найпотужніші в регіоні передавачі-ретранслятори (телевежі). 
Під їхнім контролем перебувають і місцеві оператори кабельного 
телебачення. Налагоджено ретрансляцію російських телевізійних 
каналів  та  радіостанцій,  а  також  трансляцію  власних  програм.  
Український  контент  практично  відсутній,  український  сигнал 
"глушиться" або "перебивається" зустрічними трансляціями. Ек-
сперти неодноразово повідомляли про проблеми з можливістю 
дивитися українські телеканали (на відміну від російських) [66], 
виникає необхідність негайно облаштувати ці території відповід-
ною інфраструктурою. Щодо ситуації із трансляцією телеканалів 
у Криму, то можна зазначити, що вона не контролюється з мате-
рикової України взагалі: глядачі мають вільний доступ до росій-
ського сегменту Інтернет та до російських соцмереж.  
Домінування деструктивної ворожої пропаганди та дезінфор-
мації стало одним із вирішальних чинників значної популярності 
серед населення антиукраїнських настроїв та сепаратистської ри-
торики (в межах 70 %). Разом з тим ці настрої стимулюються не-
достатньою професійною добросовісністю українських мовників 
(часте порушення журналістських стандартів, розміщення в ефірі 
недостовірної та неперевіреної інформації, замовчування фактів 
тощо). З огляду на вищезазначене, варто приділяти більше уваги 
темам, щодо яких у суспільстві відчувається інформаційний го-
лод [122]. У цьому контексті неприпустимим є викривлення ін-
формації  про  перебіг  бойових  дій  та  стан  на  прифронтових 
територіях через офіційні джерела.  
Ще одним недоліком є недостатнє  висвітлення  дій ЗСУ (не 
військового характеру), які націлені на відновлення знищеної ін-
фраструктури. Громадяни на прифронтових територіях повинні 
знати більше про внесок ЗСУ й інших формувань щодо налаго-
дження стабільного життя. Крім того, потрібно проводити спеці-
альну  роботу  з  військовослужбовцями,  які  перебувають  у  зоні 
АТО.  Вони  повинні  бути  професійно  проінструктовані  у  сенсі 
способів спілкування з місцевим населенням.  
Нині державі вдалося лише частково виконати завдання пове-
рнення контролю над телерадіопростором окупованих та звільне-
них територій. Зокрема, зараз: відновлено трансляцію основних 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
257 
українських національних і регіональних ТРК на звільнених та 
деяких суміжних із зоною АТО територіях (встановлено близько 
55 передавачів); відновлено ефірні трансляції низки українських 
загальнонаціональних та регіональних телеканалів, а також ра-
діостанцій на частині окупованої території, що охоплює міста До-
нецьк  та  Луганськ;  на  підконтрольних  уряду  територіях 
відновлено  діяльність  Донецької  та  Луганської  філій  КРРТ  і 
ОДТРК, налагоджено їхнє мовлення у співпраці з низкою регіо-
нальних ТРО інших форм власності, які виїхали із зони "ЛНР – 
ДНР"; на передовій у зоні проведення АТО встановлено 180 ком-
плектів супутникового телебачення з українським пакетом мов-
лення  (сектори  А,  В,  С  та  М);  розпочато  виробництво  і 
трансляцію українського контенту, призначеного спеціально для 
аудиторії окупованої частини Донбасу; успішно запущено про-
граму EmbeddedJurnalism, розпочато спеціальну підготовку вій-
ськових  кореспондентів  [45].  На  початку  грудня  2016  р. 
відновила свою роботу радіотелепередавальна станція на горі Ка-
рачун, яка транслюватиме 10 загальнонаціональних та 4 місцевих 
канали. Під час запуску роботи станції Президент України поста-
вив завдання розробити "дорожню карту" і графік відновлення 
мовлення українських телеканалів для мешканців Донецька, Ма-
кіївки, Єнакієвого, Шахтарська тощо [179]. Триває підготовка до 
будівництва нової телевежі в Чонгарі для поширення радіосиг-
налу на північ Криму.  
У визначенні стратегічного зовнішньополітичного курсу важ-
ливо взяти до уваги зміни, що відбулися у змістовому наповненні 
пріоритетного напряму зовнішньої політики – європейської інте-
грації. Європейська інтеграція залишається безумовним зовніш-
ньополітичним  пріоритетом,  однак  маємо  усвідомити,  що 
останнім  часом  радикально  змінився  і  зовнішній,  і  внутрішній 
контекст  для  його  реалізації.  Негативний  вплив  на  реалізацію 
українського курсу має відмова з боку ЄС визнати європейську 
перспективу України. Україна заплатила і продовжує платити за 
здійснений європейський вибір надто високу ціну – ціну людсь-
ких життів, кількість яких постійно зростає. В українському сус-
пільстві  може  розпочатися  поширення  настроїв  розчарування 
щодо позиції ЄС.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
258 
За результатами опитування Центру Разумкова, відносна біль-
шість  (41 %)  громадян  не  вважають  євроінтеграцію  ідеєю,  яка 
може об'єднати всі регіони України. Вважають її такою – 34 %. 
Не змогли відповісти 24 % опитаних. У грудні 2006 р. заперечу-
вали об'єднавчий потенціал ідеї інтеграції до ЄС 47% респонден-
тів,  визнавали  –  27 %.  Також  27 %  не  змогли  відповісти. 
Скептицизм щодо інтеграції до ЄС як об'єднавчої ідеї переважає 
в усіх регіонах, крім Заходу. У Центрі спостерігається скептич-
ний настрій приблизно стільки ж, скільки й оптимістичний (38 % 
проти 36 %), на Півдні, Сході та Донбасі "євроскептиків" більше 
(відповідно, 54, 57 і 43 %) [129].  
Поступ у напрямі європейської інтеграції в перспективі забез-
печить  Україні  реальну  участь  у  міжнародних  процесах  ухва-
лення  рішень,  надасть  можливість  активно  впливати  на 
формування  сприятливого  для  себе  міжнародного  безпекового 
середовища. Розширення економічних зв'язків із країнами ЄС, зо-
крема у спосіб створення поглибленої та всеохоплюючої зони ві-
льної  торгівлі  між  Україною  та  ЄС,  надасть  Україні  додаткові 
гарантії безпеки [125].  
Наразі в ЄС триває дискусія щодо форми майбутніх інформа-
ційних заходів з урахуванням російської агресії в Україні. Нині 
ще велика частина громадської думки в державі перебуває у пе-
рехідному  періоді,  своєрідному  пошуку  нових  орієнтирів  як  у 
внутрішньому, так і зовнішньому векторах. Це додатковий фак-
тор і стимул до інтенсифікації роботи в інформаційному сенсі. 
Влада має посилати чіткіший сигнал щодо напряму, яким руха-
ється  країна  із  застосуванням  ключа:  цілі  політики,  засоби  їх-
нього досягнення та наслідки для окремих сфер життя в короткій 
та середній перспективі.   
Перевагою євроінтеграції є її внутрішній вимір, тобто глибокі 
реформи, яких так очікують українці у всій країні. Боротьба з ко-
рупцією, реформа міліції, системи охорони здоров'я, децентралі-
зація влади – ці й інші елементи прямо пов'язані з європейським 
курсом, і це потрібно постійно пояснювати. Кожен має дізнава-
тися з інформаційних посилів, що та чи інша реформа означатиме 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
259 
для нього особисто. Фактору поінформованості громадян Укра-
їни щодо євроінтеграції не приділяється належна увага не тільки 
з боку держави, але також й експертних середовищ.  
За даними соціологічних служб Центру Разумкова та Фонду 
"Демократичні ініціативи" ім. І. Кучеріва, у кінці липня 2015 р. та 
даними опитування соціологічної групи "Рейтинг" на замовлення 
Міжнародного республіканського інституту, проведеного з вере-
сня до жовтня 2016 р. "вступ до ЄС" вважає пріоритетним напря-
мом  лише  52–51 %  українців  [254,  264].  З  вищенаведених 
досліджень, можна зробити висновок, що недостатня підтримка 
курсу євроінтеграції не стабілізуватиме політику держава й авто-
матично буде призводити до зростання напруги. Це перші симп-
томи  й  ознаки  розчарування  та  зневіри  серед  суспільства. 
Водночас збільшується кількість нерішуче налаштованих грома-
дян. Показово, що суттєве зменшення прихильників протилеж-
ного напряму, Митного союзу (2015 р. – 12,6 %, 2016 р. – 19 %) 
не  вилилось  у  значне  збільшення  прихильників  ЄС.  На  заході 
країни  79 %  опитаних відповіли,  що хочуть,  аби Україна  стала 
членом ЄС, а на сході – 40 % опитаних за Митний союз. Зараз 
багато таких, які займають вичікувальну позицію. Їх особливо ба-
гато в південно-східних регіонах (на Півдні – 54 %, на Сході – 38, 
на Донбасі – 45 %) [264, 145].  
На тлі очікуваного поглиблення кризи в РФ подальше проз-
ріння  проросійської  частини  населення  є  досить  імовірним. 
Проте навряд чи означатиме автоматичну підтримку ними ЄС – 
для цього потрібно докласти більше інформаційних зусиль (не ка-
жучи вже про інші реальні дії з реформування держави). Тож на 
цьому тлі проблематичними в довгій перспективі є неадекватні 
очікування суспільства (також під впливом риторики офіційних 
осіб) щодо позитивних ефектів від початку функціонування Пог-
либленої  та  всеосяжної  зони  вільної  торгівлі  Україна  –  ЄС 
(ПВЗВТ). Традиційна проблема – завищені очікування – рано чи 
пізно виллються в розчарування. На думку аналітиків, перехід-
ний період, у якому українська економіка відчуватиме негативні 
наслідки розірвання економічних контактів з РФ, затягнеться, як 
мінімум, на років п'ять. Упродовж цього часу громадянам не слід 
чекати відчутних бонусів від цього процесу. Ключовий принцип 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
260 
роботи: чіткість формулювання цілей та очікувань курсу на євро-
інтеграцію – зараз в інфопросторі ми переважно маємо справу з 
абстрактним  поняттям  або  формулюванням  завищених  очіку-
вань. Необхідним є запуск інформації, присвяченої окремим ка-
тегоріям громадян згідно із професійним ключем – представники 
кожної професії мають знати, які наслідки для них особисто ма-
тиме інтеграція з ЄС. Значного посилення в інформаційному се-
нсі вимагає висвітлення практичного виміру інтеграції. У зв'язку 
із відносно високою затратністю таких зусиль варто звертатися за 
допомогою до структур ЄС й окремих держав-членів. Не так за 
фінансовою, як за методологічною підтримкою.  
Невід'ємним  складником  євроінтеграційного  процесу  є  курс 
України на євроатлантичну інтеграцію, який посилює та розши-
рює політичну та економічну взаємодію з ЄС. Згідно зі Страте-
гією  національної  безпеки,  "виходячи  з  довгострокової  цілі 
приєднання  до  загальноєвропейської  системи  безпеки,  основу 
якої складає НАТО, Україна поглиблюватиме співпрацю з Алья-
нсом з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття член-
ства  в  цій  організації"  [260].  Взаємодія  з  Альянсом  у 
зовнішньополітичній сфері, спрямована на спільну протидію без-
пековим  викликам  і  загрозам,  має  на  меті  сприяти  стабілізації 
безпекового середовища в Європі та світі і підтримати демокра-
тичні реформи в Україні. Водночас питання можливого вступу 
України в Альянс залишається неврегульованим.  
Нині  Україна  активно  використовує  формат  стратегічного 
партнерства у відносинах із НАТО. В умовах російської агресії 
Альянс надає допомогу Україні в модернізації її системи оборони 
та безпеки на основі сучасних технологій, комунікацій і менедж-
менту,  бере  активну  участь  у  забезпеченні  дієвої  міжнародної 
підтримки України. Зважаючи на провідну роль Північноатлан-
тичного альянсу в сучасній системі безпеки на Європейському 
континенті, Україна виходить із необхідності всебічного поглиб-
лення відносин особливого партнерства з НАТО на засадах, ви-
значених у Хартії про особливе партнерство й інших документах. 
Політична та військова співпраця з Альянсом є для України жит-
тєво необхідною. Нинішня спрямованість НАТО на захист своїх 
кордонів у східній Європі надає Україні надзвичайно важливий 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
261 
шанс для приєднання до діяльності Альянсу, розвитку сектораль-
ної співпраці з Польщею та країнами Балтії.  
За різними даними підтримка вступу до НАТО в суспільстві 
коливається, у 2015 р. – від 64 % (Центр Разумкова) до 41 % (Рей-
тинг) [264], у 2016 р. – 43 % (Рейтинг). Найбільше прихильників 
вступу України до НАТО є на заході (68 %) та в центрі (47 %) 
країни,  водночас  29 %  українців  виступають  проти  вступу  в 
НАТО [145]. Настільки велика розбіжність є, радше, доказом хи-
ткості та слабкості настроїв та їхнього перехідного стану (у випа-
дку браку наповнення її змістом – тобто чіткішим поясненням 
громадянам "навіщо мені НАТО"), тож виникає необхідність про-
водити роз'яснювальну роботу, явним викликом має бути пояс-
нення  цивільної  компоненти  євроатлантичної  інтеграції  [145]. 
Зараз іще не можна виносити питання про членство України в 
НАТО, та це не скасовує потреби постійно підтримувати дану оп-
цію відкритою. Підтримка з боку НАТО щодо продовження полі-
тики "відкритих дверей" та процесу розширення, незважаючи на 
спротив РФ, а також неодноразові заяви з боку керівництва Аль-
янсу про те, що для України існує можливість членства в НАТО 
у  майбутньому,  створює  умови  для  подальшого  обговорення 
цього питання на політичному рівні та збереження даного поло-
ження на порядку денному взаємин Україна – НАТО [211].  
Процес  інтеграції  в  НАТО  в  умовах  російської  агресії  та 
збройного конфлікту на сході України сприятиме формуванню 
"гнучких альянсів", постійних або тимчасових систем партнерс-
тва на рівні союзницьких відносин із державами, зацікавленими 
у протидії спільним загрозам. Спільно з НАТО Україні доцільно 
працювати на формування сприятливого інформаційного середо-
вища  та  міжнародної  системи  протидії  інформаційній  агресії, 
протидії дезінформації з боку країни агресора та викривленню ре-
альної картини подій у світових ЗМІ та комунікаційних мережах.  
У середньостроковій перспективі Україна повинна працювати 
над інтеграцією оборонного та безпекового потенціалу держави 
в існуючу систему колективної безпеки – європейської та транса-
тлантичної, що має надалі завершитися входженням до оборонної 
системи євроатлантичної спільноти [125].  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
262 
Першочергові кроки для реалізації продуктивної інформацій-
ної політики:  
⴬ напрацювання нової модерної законодавчої та нормати-
вно-правової бази у сфері інформаційної політики;  
⴬ підтримка наукових розробок у сфері реалізації інформа-
ційної політики загалом й інформаційної безпеки зокрема; 
⴬ стимулювання медіадосліджень та моніторингу інформа-
ційного простору; 
⴬ підготовка кадрів у цих напрямах; 
⴬ побудова нової комунікаційної стратегії влади, обов'язко-
вими складовими якої мають бути комунікація з населенням 
(диференційований підхід до різних груп, різних регіонів); 
⴬ неконфліктна комунікація всередині влади;  
⴬ комунікація із зовнішнім світом;  
⴬ упровадження системи медіаграмотності у школах та вишах;  
⴬ перехід від політики заборон до політики стимулів у ме-
діасфері [214].  
Тож варто зауважити, що державна інформаційна політика, як 
важливий інструмент формування громадської думки, має обґру-
нтовувати геополітичну стратегію держави. Саме тому ефективна 
інформаційна політика є запорукою забезпечення національного 
суверенітету, передумовою успішного соціального та економіч-
ного розвитку будь-якої країни.  
Упродовж останнього десятиріччя Україна наполегливо бажає 
наблизитися до європейських стандартів, узявши курс на євроінте-
грацію. Стратегією подальшої діяльності у сфері європейської та 
євроатлантичної інтеграції є активний перехід на сучасні європей-
ські методи роботи, сприяння розвитку міжвідомчої взаємодії на 
горизонтальному рівні, розширення повноважень середньої та ни-
жньої  управлінських  ланок  у  сфері  обміну  інформацією,  заохо-
чення ініціативності, глибокої продуманості пропозицій і бачення 
кінцевих  результатів  їхньої  реалізації,  вивчення  та  трансляція  
корисного досвіду інших європейських країн у сфері державного 
управління інтеграційними процесами.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
263 
Успіх на шляху просування України цим курсом та надання 
відносинам Україна - Європейський Союз якісно нового статусу 
залежатиме від:  
⴬ здійснення  державної  інформаційної  політики,  послідов-
ного та виваженого реформування економічної і соціальної сфер; 
⴬ ефективності  процесу  наближення  законодавства  України 
до законодавства ЄС;  
⴬ реалізації положень Угоди про партнерство та співробіт-
ництво між Україною і ЄС та його членами.  
Не менш важливими є сприяння розвитку торгівлі й інвести-
цій,  забезпечення  підґрунтя  для  взаємовигідної  економічної,  
соціальної,  фінансової,  громадської,  науково-технологічної  та 
культурної  співпраці,  а  також  підтримки  зусиль  України  щодо 
зміцнення демократії, розвитку її економіки. 
 
 
4.4. Інформаційний вимір гібридної війни  
Росії проти України: співпраця України з ЄС  
у протидії інформаційним загрозам 
 
 
У війнах новітнього покоління основна мета, – зломити волю 
супротивника та підкорити своїй волі іншу державу чи групу дер-
жав, – досягається не так летальним шляхом (фізичним убивст-
вом людей), як шляхом нелетальним – морально-психологічним 
"придушенням"  волі  заселення  та  політичного  керівництва. 
У 1990-х рр. XX ст. роль чинника інформаційно-культурних та 
ідеологічних впливів ("м'якої сили") підкреслювали 3. Бжезінсь-
кий,  Дж. Гудбі,  Р. Коен,  Дж. Най-молодший,  Ф. Фукуяма, 
С. Хантінгтон  та  ін.  У  межах  подібних  досліджень  вчені  дово-
дили, що еволюція сучасних війн призводить до їх зближення з 
невоєнним мирними способами врегулювання міжнародних кон-
фліктів, а чинник "м'якої сили" починає заміщувати чинник "жо-
рсткої  сили".  У  західній  науковій  думці  орієнтовно  вже  із 
середини 2000-х рр. з'являється поняття "гібридна війна", однак 
у багатьох випадках вона трактувалася в інших термінах і понят-
тях, ніж це спостерігається тепер.   
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
264 
Для характеристики сучасного протистояння України і Росії 
фахівці  застосовують  такі  поняття,  як  "неконвенційна  війна" 
(unconventional warfare), "нерегулярна війна" (irregular warfare) чи 
"змішана війна" (compound warfare), або ж спонсоровані держа-
вою "гібридні війни" (State-Sponsored Hybrid) [54, 207, 261]. 
Автори вказують на "розмивання" обрисів військового конф-
лікту та залучення до нього невійськових засобів, які у звичному 
стані не мають прямого стосунку до класичного військового про-
тистояння. Однак заходи, які використала Росія для здійснення 
агресії проти України, у всій їхній повноті так і не були до кінця 
концептуалізовані ні вітчизняними, ні західними науковцями.  
Важлива роль інформаційної складової знайшла відображення 
в оновленій 25 грудня 2014 р. "Воєнній доктрині РФ" [36]. Росія 
визнала, що інформація – це зброя, через яку можна досягти пе-
ремоги. Отже, як і класична війна, гібридна війна містить війсь-
ковий  компонент,  який  захований  глибоко  всередині,  а  зовні 
перебувають інші – невійськові – оболонки, що й дозволяє на по-
чатку не ідентифікувати події як війну. Якщо у "звичайній" війні 
індустріальної та доіндустріальної епох основним засобом дося-
гнення мети є застосування збройних сил і контроль над терито-
рією,  то  у  війні  нового  типу  співвідношення  невійськових, 
інформаційних заходів і власне військових становить 4 : 1 [63].  
Гібридна війна передбачає широкий спектр ворожих дій, голов-
ними з яких є політичні, інформаційно-психологічні й економічні 
впливи, що дозволяють завдати противнику відчутний територіаль-
ний,  політичний  та  економічний  збиток,  дезорганізувати  систему 
управління, деморалізувати суспільство. Специфіка гібридної війни 
полягає  не  тільки    в  тому,  що  на  початковому  етапі  невійськові 
впливи  переважають  над  військовими,  вони  можуть  бути  навіть  
відсутні.  До  них  належать  інформаційно-пропагандистські,  полі-
тико-дипломатичні, енергетичні, інфраструктурні, торговельно-еко-
номічні заходи лобістського та корупційного спрямування.  
Поряд  із  традиційними  засобами  ураження,  інформаційна 
зброя отримала визнання в російського військового і політичного 
керівництва.  
"У  ХХІ  ст.  відстежується  тенденція  стирання  відмінностей 
між станами війни та миру, – проголосив у своїй доповіді в січні 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
265 
2015 р.  начальник  Генерального  штабу  ЗС  РФ  генерал  армії  
В. Герасимов. – Війни вже не оголошуються, а розпочавшись – 
ідуть не за звичним нам шаблоном" [42, с. 2]. 
Слід визнати, що "гібридні дії" Росії проти України виявилися 
настільки ефективними, що навіть за дев'ять місяців після анексії 
Криму в Європі були сумніви у присутності російських військ в 
Україні. 14 листопада 2014 р. натовський генерал Ф. Брідлав по-
відомив про те, що бачить, як "колони російської техніки, насам-
перед  танків,  артилерії,  систем  ППО  і  піхоти"  входять  на 
територію України. І в той же день в інтерв'ю агентству УНІАН 
високопоставлений європейський дипломат заявив, що "в Євро-
союзі через нестачу точної інформації не готові визнати, що на 
сході України присутні російські війська" [26].  
Подібний контраст в оцінках є переконливим доказом дієвості  
концепції гібридної війни. Щоб розрізняти військові та невійсь-
кові складові, деякі автори пропонують замінити поняття війна 
поняттям агресія. Незважаючи на те, що невійськові компоненти 
агресії не виглядають як війна, усі вони покликані забезпечити 
досягнення спільної мети. Експерти Центру глобалістики "Стра-
тегія ХХІ" вважають, що дії Росії проти України коректно було б 
називати "агресією гібридного характеру", під якою слід розуміти 
"комплекс різнорідних впливів на противника регульованої вели-
чини і комбінованого характеру, що застосовуються за заданим 
алгоритмом, де власне військові засоби не є домінуючими". При 
гібридній агресії використання збройних сил відбувається в мас-
кованій  формі,  наприклад,  під  виглядом  добровольців,  козаків, 
ополченців. Адже § g ст. 3 "Визначення агресії", затверджений 
Резолюцією  № 3314  (ХХIХ)  Генеральної  Асамблеї  ООН  від 
14 грудня 1974 р., визначає актом агресії не тільки дію збройних 
сил однієї держави проти іншої, а й чітко вказує, що до цього на-
лежить  "засилання  державою  або  від  імені  держави  збройних 
банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти 
застосування збройної сили проти іншої держави..." [189].  
"Це саме те, що робить Росія проти України" [51].  
При  цьому  гібридна  війна  не  сприймається  населенням  як 
війна.  У  затвердженій  1  грудня  2016  р.  Концепції  зовнішньої  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
266 
політики Російської Федерації значна увага приділяється цивілі-
заційному  суперництву  та  спробам  нав'язати  іншим  державам 
власної шкали цінностей, які визначаються дестабілізуючими фа-
кторами міжнародних відносин [144].  
Оплотом невійськового російського впливу на західні країни 
та найближче зарубіжжя є іномовлення, зокрема телеканал Russia 
Today (надалі RT), заснований у 2005 р., що транслюється у понад 
100 країнах світу, має 700-мільйонну аудиторію (мовлення здійс-
нюють цілодобово) [320].  
Телеканали "RT Americа" та "RT UK" виходять до ефіру з вла-
сних студій у Вашингтоні та Лондоні. Громадяни більшості країн 
світу мають доступ до RT через Інтернет, супутникові та кабельні 
канали.  Крім  того,  RT  викладає  власний  продукт  на  YouTube  
(у  2014  кількість  переглядів  п'яти  основних  каналів  –  понад 
2 млрд). Слід наголосити, що формат каналу RT зробив можли-
вою його активну присутність на телевізійному ринку Європи та 
США. Експерт групи "Інформаційний спротив" В. Гусаров вва-
жає, що цільовою аудиторією Кремля наразі є населення РФ, ро-
сійськомовна діаcпора за кордоном, населення України, у тому 
числі в окупованих районах Донбасу, громадяни західних країн, 
а також країн БРІКС та Митного союзу, близьких Росії за політи-
чними поглядами. Експерт резюмує, що нині основну частину ін-
формаційних  заходів  має  взяти  на  себе  українська  влада  та 
дипломатичний корпус за безумовної підтримки медіа [64].  
Системне здійснення РФ негативного інформаційно-психоло-
гічного  впливу  на  українське  суспільство  є  однією  з  найбільш 
значущих загроз інформаційній безпеці України. Російську дез-
інформацію поширюють як відкритим шляхом – за допомогою 
телебачення різними мовами (через багатомовний RT, зокрема), 
так і прихованим способом, використовуючи номінально незале-
жних журналістів, експертів і коментаторів (у багатьох із яких за 
межами Росії немає відповідного легітимного статусу чи автори-
тету) та інтернет-тролів (платних пропагандистів). 
На  жаль,  скрутне  економічне  становище  України  не  сприяє 
створенню можливостей для ефективної протидії інформаційним 
загрозам. Зокрема, у США від нашої держави офіційно працює 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
267 
лише один журналіст агенції "Укрінформ" (у Вашингтоні), влас-
них кореспондентів та знімальні групи за кордоном мають кілька 
приватних телеканалів ("Інтер", "1+1") [320]. 
Використовуючи  медійний  продукт,  керівництво  Російської 
Федерації намагається досягти низки поставлених цілей: 
⴬ зважаючи  на  важку  соціально-економічну  ситуацію  
в Україні, розколоти українське суспільство з метою подаль-
шої відмови від процесу євроінтеграції;  
⴬ обґрунтувати анексію частини території суверенної дер-
жави, нехтуючи міжнародним правом;  
⴬  позбавити Україну підтримки цивілізованого світу шля-
хом розколу політичних еліт Європи та США;  
⴬ перенести увагу власних громадян із внутрішніх проблем 
Росії на "зовнішнього ворога" та виправдати власні злочинні 
дії необхідністю боротьби із ним.  
З метою захистити свій інформаційний простір Україна вдалася 
до заходів, пов'язаних з обмеженням мовлення чи поширення кон-
тенту, який створюється державою-агресором. За неодноразові по-
рушення ст. 2 (ч. 1) та ст. 28 Закону України "Про інформацію", 
ч. 2 ст. 6 Закону України "Про телебачення і радіомовлення" та ч. 1 
ст. 7 Європейської конвенції про транскордонне телебачення На-
ціональна рада України з питань телебачення і радіомовлення в ін-
тересах інформаційної безпеки України на підставі судових рішень 
зобов'язала провайдерів програмної послуги тимчасово, до прий-
няття нею додаткового рішення з цього питання, припинити ре-
трансляцію  таких  російських  телеканалів:  "Первый  канал. 
Всемирная  Сеть",  "РТР-Планета",  "НТВ-Мир",  "Россия-24", 
"TVCI", "Россия-1", "НТВ", "ТНТ", "Петербург-5", "Звезда", "РЕН-
ТВ",  Life  News,  Russia  Today,  "РБК-ТВ",  "История"  (ВГТРК), 
"365 дней", "Мир 24". Загалом упродовж 2014–2016 рр., у зв'язку 
з виявленими під час відповідних моніторингів порушень вітчиз-
няного  законодавства,  обмежено розповсюдження на території  
України 73 російських телеканалів [28].   
Особливе значення у протидії інформаційним загрозам з боку 
РФ  має  створення системи іномовлення, що спрямоване не лише 
на захист українського інформаційного простору, а насамперед 
на  донесення  до  світової  спільноти  правдивої  інформації  про 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
268 
події в Україні, історичні факти, культурні традиції, створення 
позитивного іміджу країни поза її межами. Нині в Україні існує 
кілька каналів, орієнтованих на здійснення мовлення на  закор-
донну  аудиторію.  Причому,  як  державних,  так  і  приватних.  
Зокрема, ідеться про такі канали як "УТР", "Перший Ukraine" та 
приватний канал "Ukraine Today". Експерти Національного інсти-
туту  стратегічних  досліджень  України  визнають,  що  внаслідок 
об'єктивних і суб'єктивних причин державні іномовні служби не 
справляються із просуванням та захистом національних інтересів 
за кордоном [211].   
"Гібридна" війна зумовила зміни інституційного ландшафту та 
правил гри в інформаційній сфері. Структурні зрушення, що від-
булися, можна розподілити на дві групи: інституційні зміни "пер-
шої хвилі" (весна 2014), що позначилися створенням: Об'єднаного 
інформаційно-аналітичного  центру  "Єдина  Країна",  Інформа-
ційно-аналітичного центру Ради національної безпеки й оборони 
України, Єдиного пресцентру з висвітлення АТО на базі Служби 
безпеки  України,  Українського  кризового  медіацентру  інститу-
ційні зміни "другої хвилі" (осінь-зима 2014), за яких запроваджено: 
Міністерство  інформаційної  політики  України  та  Раду  з  питань  
комунікацій – консультативно-дорадчий орган Кабінету Міністрів 
України. Утворювані впродовж березня-квітня 2014 р. структури 
покликані були надавати об'єктивну інформацію про події в Україні, 
протидіяти  негативним  інформаційним  впливам  на  українських 
громадян і негативізації міжнародного іміджу держави.  
Започаткування ще одного органу державної влади – Міністер-
ства інформаційної політики України відбулося наприкінці 2014 р. 
Міністерство визначено головним органом у системі центральних 
органів виконавчої влади у сфері забезпечення інформаційного су-
веренітету України, зокрема з питань поширення суспільно важли-
вої інформації в Україні та поза її межами, а також забезпечення 
функціонування державних інформаційних ресурсів.  
Утім, на думку експертів, нині  влада використовує малоперспек-
тивну модель інформаційного протиборства "пропаганда – контрпро-
паганда"  [211].  Виклики,  що  постали  перед  Україною,  потребують 
модернізації всієї системи інформаційної безпеки держави.   
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
269 
Якщо і надалі намагатися протидіяти інформаційним кампа-
ніям  агресора  в  такий  спосіб,  то  Україна  лише  програватиме, 
адже агресор готувався саме до цього і має досвід, кошти та ба-
жання воювати саме так. Україна потребує ефективних стратегі-
чних  комунікацій.  Із  власним  загальноукраїнським  наративом, 
з узгодженими діями державних структур і сектором громадянсь-
кого суспільства довкола цього наративу. Це не пропаганда і не 
контрпропаганда – це побудова цілісного світосприйняття та про-
сування якісного інформаційного продукту власного виробниц-
тва. Істотну підтримку Україні  можуть надати  західні партнери. 
У серпні 2016 р. європейська неурядова структура Центр ана-
лізу європейської політики (CEPA, Польща) спільно з Legatum 
Insistute (Лондон) підготували досить масштабну доповідь "Ви-
граючи інформаційну війну: технології та контрстратегії в проти-
дії російській пропаганді в Центральній та Східній Європі" [505].  
Автори  доповіді  спробували  комплексно  розглянути  про-
блему інформаційної війни РФ проти європейських країн. Вони 
ґрунтовно підійшли до проблеми та порушують цілу низку акту-
альних питань, які нині дискутують і в Україні. Вони стосуються 
системного аналізу дезінформації, забезпечення якості медіа та 
державного реагування. Експерти зазначають, що реформування 
інформаційної сфери передбачає пошук балансу між свободою 
слова та викликами "гібридної" війни. Вони звертають увагу на 
те, що демократичні держави в принципі не можуть бути так само 
ефективними  в  роботі  в  медіапросторі  (у  частині  формування 
єдиних картин світу), як авторитарні уряди. Це посилюється пер-
манентною проблемою – послаблення довіри до влади в демок-
ратичних  суспільствах  загалом.  Тож,  на  думку  авторів 
дослідження, вихід – більше прозорості урядів та ефективніше 
використання ними доступної їм інформації: доказів фінансових 
злочинів, відео таємних воєнних операцій, аудіоперехоплення.  
Наступна  рекомендація  –  утворення  міжнародних  структур 
(на кшталт Global Witness чи Transparency International), які могли 
б займатися відстежуванням російських дезінформаційних кам-
паній (також і за допомогою сучасних інформаційних технологій) 
і "руйнувати міфи" для тих ключових аудиторій, які здатні сприй-
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
270 
мати аргументацію, що ґрунтується на фактах. Утім, і вони ви-
словлюють  сумнів  щодо  ефективності  такої  роботи:  "Сьогодні 
руйнування  міфів, або фактчекінг,  який здійснили мейнстрімні 
газети, досягне лише дуже невеликої аудиторії, і, найімовірніше, 
не тієї, яку Кремль вибрав як ціль" [505].  
Автори доповіді висувають пропозицію щодо створення між-
народної комісії під проводом Ради Європи, яка б здійснювала 
оцінку каналів на предмет мови ворожнечі, дезінформації та ін-
ших порушень. Комісія, на думку експертів, була б орієнтиром 
для  слабких  регуляторів,  допомагала  в  розповсюдженні  їхніх  
висновків та забезпеченні незалежності; і водночас вона визна-
чала б стандарти для всього континенту та була платформою для 
ширшого обговорення цієї проблематики.  
Росія справді ефективно працює з метаісторіями, уписуючи 
в їхній контекст як свої дії, так і дії своїх супротивників. Осно-
вний меседж пропаганди простий: Сполучені Штати здійсню-
ють  боротьбу  за  домінування  у  світі.  Відповідно,  будь-які  дії 
Росії  чи  іншої  країни  із  протистояння  заслуговують  на  схва-
лення та є виправданими. За цією логікою, об'єднання євроатла-
нтичної безпеки, включно з розширенням НАТО до меж країн 
колишнього соціалістичного табору, і підтримка України Захо-
дом  є  підступним  і  неприпустимим.  Країни  Центральної  та  
Східної Європи, що нині межують з альянсом, зображають ма-
ріонетками Сполучених Штатів. Цей меседж адаптують під кон-
кретний  ринок  залежно  від  країни,  і  він  охоплює  питання 
внутрішньої та зовнішньої політики.  
Без їхньої деконструкції інформаційно перемогти Росію буде 
надзвичайно складно (якщо взагалі можливо, адже, за великим 
рахунком, інформаційна перемога – це і є утвердження власного 
наративу).  Слід  висунути  власні  стратегічні  наративи,  які  змо-
жуть  пояснити  ситуацію  краще  та  точніше,  ніж  це  робить  
Росія. Ця проблема нині надзвичайно актуальна для ЄС та України, 
де стратегічний наратив перебуває у процесі формування. І тут, 
дійсно,  співпраця  України  та  ЄС  була  б  надзвичайно  цікавою  
і корисною для обох сторін.  
На жаль, незважаючи на серйозні зусилля, як з боку українсь-
кої  влади,  так  і  з  боку  українського  суспільства,  інформаційна 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
271 
безпека  залишається  найвразливішою  складовою  національної 
безпеки країн.  
Таким  чином,  слід  визнати,  що  Україна,  її  державні  органи 
влади, громадянське суспільcтво та ЗМІ не були підготовлені до 
такої масованої військової та інформаційної агресії, що в експер-
тному середовищі отримала назву "гібридна війна". Саме тому 
першочерговим завданням усіх державних, громадських, науко-
вих, експертних, журналістських інституцій залишається розробка 
термінових ефективних заходів щодо нейтралізації інформацій-
ної – диверсійної діяльності Російської Федерації проти України 
та протидії її подальшому розгортанню. 
Гібридна війна буде надавати перевагу тому, хто вміє працю-
вати  з  масовою  свідомістю.  Сторона,  що  атакує,  має  доводити 
справедливість  своїх  дій  як  власному  народу,  так  і  народу,  на 
який націлена атака. А для атакованої сторони досить важко да-
вати відповідь такій неоголошеній війні. Інформаційний чинник 
стає самостійним складником і виявляється не менш важливим, 
ніж військовий.  
 
  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
272 
 
 
 
РОЗДІЛ 5 
Гуманітарна сфера відносин 
України та Європейського Союзу 
 
 
 
5.1. Імплементація Угоди про асоціацію  
між Україною та Європейським Союзом  
у сфері візової політики 
 
 
Запровадження  Європейським  Союзом  безвізового  режиму 
для  України  разом  з  імплементацією  Угоди  про  асоціацію  має 
сприяти свободі руху осіб в межах Угоди про асоціацію. Це є од-
ним із ключових напрямів співпраці нашої держави з Європейсь-
ким Союзом.  
Відповідно до статті 19 УА рух осіб між ЄС та Україною має 
регулюватися чинними угодою про реадмісію 2007 р. [112], спро-
щення видачі віз 2007 р. [279] та 2012 р. [278], шляхом поступо-
вого запровадження для громадян України безвізового режиму, 
визначеного у Плані дій щодо лібералізації візового режиму 2010 р. 
[195],  а  також  двосторонніми  договорами,  що  регулюють  пи-
тання, пов'язані з наданням громадянам України можливостей пе-
ресування територіями окремих держав – членів Євросоюзу. 
Зокрема, одним із правових інструментів реалізації спільної 
візової  політики  ЄС  є  укладена  18  червня  2007 р.  Угода  між  
Україною  та  ЄС  про  реадмісію  осіб  [112]    (далі  –  Угода  про  
реадмісію), що набрала чинності 1 січня 2010 р. Угода про реад-
місію містить 7 розділів, які містять 21 статтю та 8 додатків.  
Основна  мета  документа  полягає  у  взаємній  співпраці  між  
Україною та ЄС у галузі реадмісії та спрощення взаємних поїздок 
громадян, а також запровадженні швидких й ефективних процедур 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
273 
реадмісії. Такі процедури передбачають ідентифікацію, безпечне 
й організоване повернення осіб, які не виконують умов, передба-
чених для в'їзду на територію України чи однієї з держав – членів 
Європейського Союзу та перебування на ній, або припинили ви-
конувати такі умови, а також полегшення транзитного проїзду та-
ких осіб, керуючись духом співпраці на основі взаємності [112]. 
Розділом 2 Угоди про реадмісію визначено саму процедуру ре-
адмісії. Зокрема встановлено, яку інформацію має містити запит 
про реадмісію, засоби доведення громадянства, обмеження в часі 
та способи передачі і види транспортування осіб. Громадянство 
доводиться на підставі паспортів будь-якого виду, національних 
посвідчень особи, у тому числі, і тимчасових, посвідчень моряка, 
капітана та на основі інших офіційних документів чи їхніх фото-
копій,  на  яких  згадують  або  зазначають  громадянство.  Напри-
клад, посвідчення водія, свідоцтво про народження, посвідчення 
співробітника компанії, а також на основі показань свідків чи по-
казань самої затриманої особи. Також при визначенні громадян-
ства  звертається  увага  на  мову,  якою  розмовляє  особа.  Якщо 
виникає сумнів у громадянстві особи, то з метою встановлення 
громадянства  можуть  проводитися  будь-які  офіційні  тести  чи 
враховуватися  будь-які  інші  документи,  які  можуть  допомогти 
встановити громадянство відповідної особи [112]. 
Принципи й умови транзитного перевезення осіб, які підляга-
ють  реадмісії,  регулюють  у  розд.  3  документа  [112].  Держава 
може відмовити у транзитному проїзді, якщо особі в ній загрожує 
кримінальне покарання або переслідування за ознаками раси, ві-
росповідання,  національності,  належності  до  певної  соціальної 
групи або політичних переконань (ст. 11–12).  
Для надання взаємної допомоги у застосуванні та тлумаченні 
Угоди про реадмісію сторонами створено Спільний комітет із пи-
тань реадмісії (далі – Комітет). До його складу входять представ-
ники  України  та  Європейського  Союзу.  Комітет  здійснює 
моніторинг застосування Угоди про реадмісію, проводить на ре-
гулярній основі обмін інформацією щодо імплементаційних про-
токолів, готує пропозиції для внесення змін до Угоди та ухвалює 
рішення стосовно імплементаційних заходів, необхідних для од-
накового застосування документа. Рішення Комітету є обов'язко-
вими для обох сторін (ст. 15) [112]. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
274 
Починаючи  з  2010  р.,  відбулося  дев'ять  засідань  Комітету. 
Останнє відбулося 3 серпня 2016 р., під час якого сторонами було 
обговорено стан імплементації Угоди про реадмісію, а також стан 
опрацювання  імплементаційних  протоколів  між  Україною  
й окремими державами – членами ЄС, що можуть укладатися на 
підставі п. 1 ст. 16 УА [335].  
В Україні виконання положень Угоди про реадмісію покла-
дено на Державну прикордонну та Державну міграційну служби 
України. З кожним роком прикордонні служби України фіксують 
стабільне зменшення кількості осіб, прийнятих від сусідніх дер-
жав. Зокрема, на 39 % зменшилася кількість повернутих грома-
дян України. У 2012 р. Україною було прийнято 288 осіб проти 
392 осіб у 2011 р. та 469 осіб у 2010 р. Також у 3,3 рази зменши-
лася кількість повернутих громадян СНД (2012 – 80 осіб, 2011 – 
168,  2010  –  267)  та  в  4,7  рази  громадян  з  інших  країн  (2012  – 
28 осіб, 2011 – 75, 2010 – 131). Майже в чотири рази зменшилася 
кількість громадян, прийнятих у межах реадмісії на кордоні з ЄС. 
Більшість осіб, повернутих минулого року, приймалися на кор-
доні з Польщею (64 %), Словаччиною (14) та Румунією (13 %). 
Окремо зазначимо, що впродовж 2012 р. українська сторона пе-
редала  до  країни-прибуття  65  осіб.  Переважно  це  громадяни  
Румунії  –  30  осіб,  Польщі  –  11,  Угорщини  –  528.  Також  були 
передані й громадяни Франції, Росії, Чехії, Німеччини, Нідерла-
ндів, Бельгії та інших країн [314, с. 379–381].  
У 2016 р. за даними голови ДМС М. Соколюка рівень повер-
нення мігрантів перевищує 80 %, що, у свою чергу, свідчить про 
відмінну співпрацю з ЄС в імміграційній сфері та протидії мігра-
ційним ризикам [251].  
Загалом,  характеризуючи  Угоду  про  реадмісію,  можна  ска-
зати, що її значимість обумовлена необхідністю спільної протидії 
нелегальній міграції. У цьому контексті особливого значення на-
буває належне управління міграційними процесами як на інсти-
туційному, так і на законодавчому рівнях обох сторін. 
Ще одним правовим інструментом співпраці між Україною та 
Євросоюзом у візовій сфері є Угода про спрощення оформлення 
віз, підписана 18 червня 2007 р. (чинна з 1 січня 2008) [279]. Вона 
встановила спрощений режим видачі віз українським громадянам 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
275 
консульськими установами держав – членів ЄС у межах шенген-
ського законодавства. Ключовими елементами Угоди є: 
⴬ положення  про  перспективу  запровадження  сторонами 
взаємного безвізового режиму; 
⴬ про встановлення безвізового режиму для власників дип-
ломатичних паспортів (ст. 10);  
⴬ про  видачу  багаторазових  віз  (терміном  від  одного  до 
п'яти  років)  широкому  колу  громадян  України,  охоплюючи 
представників  бізнесової  сфери, членів урядових делегацій, 
родичів громадян України, які легально проживають у держа-
вах – членах ЄС, журналістів, спортсменів, учасників науко-
вих, культурних і мистецьких заходів (ст. 5); 
⴬ про видачу безкоштовних віз певним категоріям осіб, зо-
крема дітям віком до 18 років, особам віком до 21 року, що 
перебувають на утриманні, пенсіонерам, журналістам, роди-
чам громадян України, які легально проживають у державах – 
членах ЄС (п. 4 ст. 6).  
Упорядковується перелік документів, що підтверджують мету 
поїздки (ст. 4); фіксується обсяг консульського збору за видачу 
візи на рівні 35 євро та 70 євро у термінових випадках (ст. 6); об-
межується термін розгляду анкети щодо видачі візи 10 календар-
ними днями (ст. 7).  
23 липня 2012 р. у Брюсселі було підписано Угоду про вне-
сення змін до Угоди між Україною та ЄС про спрощення оформ-
лення віз [278]. Оновлений документ розширив перелік категорій 
громадян України, які матимуть змогу одержати безкоштовні та 
багаторазові  шенгенські  візи  до  встановлення  безвізового  ре-
жиму  між  Україною  та  Євросоюзом  або  ж  користуватимуться 
правом  на  спрощене  оформлення  безкоштовних  багаторазових 
віз (це положення стосується представників неурядових громад-
ських  організацій,  релігійних  громад,  професійних  об'єднань, 
студентів  й  аспірантів,  учасників  офіційних  програм  транскор-
донної співпраці ЄС). Крім того, удосконалено порядок оформлення 
віз для міжнародних перевізників та представників засобів масової 
інформації; визначено чіткі терміни дії багаторазових віз (один рік 
і п'ять  років);  створено  можливості  термінового  оформлення  віз  
(упродовж трьох діб) для осіб, що проживають на значній відстані 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
276 
від місця подання візового клопотання (за умови сплати терміно-
вого консульського збору); запроваджено безвізовий режим поїздок 
для  громадян  України,  які  користуються  біометричними  службо-
вими паспортами тощо. Ця Угода набула чинності 1 липня 2013 р. 
Загалом, Угода 2007 р. й Угода 2012 р. є міжнародними докуме-
нтами, що ухвалені в межах лібералізації візового режиму між Україною 
та ЄС. Їх можна назвати результатом спільних зусиль офіційних Ки-
єва та Брюсселя, спрямованих на вдосконалення наявних проце-
дур  видачі  віз,  що  істотно  розширить  можливості  пересування 
територіями країн – членів ЄС для громадян України та, відпо-
відно, прискорить інтеграцію нашої держави до цього об'єднання.  
На особливу увагу у візовій сфері співпраці між сторонами заслуго-
вує також План дій із візової лібералізації 2010 р. (далі – ПДВЛ), ухва-
лений 22 листопада 2010 р. на саміті ЄС – Україна у м. Брюсселі [195].  
ПДВЛ  містив чотири основні блоки завдань, які має виконати 
Україна, щоб приєднатися до держав, громадянам яких не потрі-
бні візи для в'їзду на територію держав – членів Європейського 
Союзу. Перший блок пов'язаний із безпекою документів, вклю-
чно із запровадженням біометричних даних; другий стосується 
управління міграцією, зокрема заходів із протидії нелегальній мі-
грації та реадмісії; третій охоплює громадський порядок та без-
пеку, а четвертий – забезпечення основних прав і свобод людини.  
Україна в повному обсязі виконала першу (законодавчу) фазу 
Плану дій, ухваливши 13 травня 2014 р. низку законів, необхід-
них для переходу до другого етапу Плану дій щодо лібералізації 
візового режиму з ЄС. Зокрема, ухвалено Закон України "Про вне-
сення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання 
та протидії дискримінації" [89] (визначено терміни "дискримінація", 
"непряма дискримінація", "підбурювання до дискримінації", "посо-
бництво  у  дискримінації",  "утиск";  розширено  перелік  ознак,  
дискримінація за якими забороняється; прописано форми дискримі-
нації); Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих 
актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв'язку 
з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Сою-
зом візового режиму для України" [90] (встановлено кримінальну 
відповідальність за порушення в державному секторі та коруп-
цію у приватному секторі; кримінальними злочинами визначено 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
277 
пропозицію  й  обіцянку  хабара;  передбачено  адміністративну 
 відповідальність за надання недостовірних даних у деклараціях; 
запроваджено зовнішній контроль за достовірністю даних у де-
клараціях щодо майна, доходів і витрат тощо).  
Остаточне рішення щодо виконання Україною всіх критеріїв 
Плану дій з візової лібералізації  було ухвалене Комісією ЄС 18 
грудня 2015 р. У документі зазначається, що Україна виконала всі 
критерії, встановлені із чотирьох блоків ПДВЛ.  
17 листопада 2016 р. Комітет постійних представників держав 
– членів ЄС (COREPER) від імені Ради Євросоюзу ухвалив рі-
шення надати Україні безвізовий режим, який набуде чинності 
разом із вступом в силу нового механізму тимчасового призупи-
нення3. У рішенні йдеться про безвізовий в'їзд для громадян Ук-
раїни під час їхніх поїздок на територію держав – членів ЄС на 
термін  перебування  до  90  днів  упродовж  180-денного  періоду. 
Комітетом також було відзначено, що Україна виконала в пов-
ному обсязі всі критерії, передбачені ПДВЛ.  
Оцінюючи роль та значення ПДВЛ, можна зазначити, що до-
кумент уніс значний внесок до проведення значних політичних і 
демократичних перетворень в Україні. Ідеться про: 
⴬ запровадження біометричних паспортів, що відповідають 
найвищим  міжнародним  стандартам  і  перевищують  мініма-
льні вимоги ПДВЛ;  
⴬ запуск Візової інформаційної системи; 
⴬ співпрацю України з ЄС у сфері контролю за кордонами;  
⴬ взаємодію у сфері боротьби з корупцією, де створено чо-
тири нові ключові органи; 
⴬ співробітництво у боротьбі з організованою злочинністю, 
відмиванням коштів тощо.  
У свою чергу, на практиці, безвізовий режим означає, що гро-
мадяни України, які мають біометричні паспорти, починаючи з 
                                                                  
3 Механізм призупинення дозволить ЄС тимчасово скасовувати безвізовий ре-
жим із третіми країнами для запобігання напливу біженців та мігрантів. Плану-
ється,  що  механізм  буде  застосовуватися  у  випадку,  якщо  впродовж  трьох 
місяців спостерігатиметься аномальне збільшення міграції до ЄС із третьої кра-
їни.  Проте  деталі  все  ще  не узгоджені, і тому,  власне,  немає  чітких  термінів  
запровадження механізму призупинення (Авт.).  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
278 
дати надання безвізового режиму, матимуть змогу пересуватися 
територією Європейського Союзу без віз. Іншими словами, укра-
їнці матимуть право в'їжджати на територію будь-якої із держав 
–  учасниць  шенгенського  простору,  окрім  Великої  Британії  та 
Північної Ірландії.  
Слід  зазначити,  що  безвізовий  режим  буде  поширюватися  
лише на тих громадян України, які перебуватимуть на території 
держав – членів ЄС упродовж короткого терміну – до 90 днів уп-
родовж 180 днів. У випадку порушення цього правила, українці 
будуть занесені до бази даних Шенгенської інформаційної сис-
теми, і їм буде заборонено в'їжджати на територію  ЄС упродовж 
наступних п'яти років.  
Перетинаючи кордон будь-якої із держав – учасниць шенген-
ського  простору,  громадянам  України  потрібно  мати  при  собі 
практично  всі  ті  документи,  які  вимагають  зазвичай  для  отри-
мання шенгенської візи. Загалом українцям недостатньо мати при 
собі лише біометричний паспорт, оскільки співробітники імміг-
раційної служби мають право витребувати в осіб підтвердження  
мети й умов поїздки, наявність достатньої кількості коштів для 
перебування на території ЄС і подальшого повернення на терито-
рію свого проживання. 
Зокрема,  для  доведення    платоспроможності  може  знадоби-
тися  пред'явлення  дорожніх  чеків,  підтвердження  бронювання 
житла, готівкової валюти і навіть наявності коштів на кредитній 
картці. Необхідна сума безпосередньо залежить від тривалості та 
країни поїздки. Зазвичай мінімальна сума становить 45 євро за 
добу перебування. 
У випадку відвідування родичів або знайомих необхідно мати 
при собі запрошення та інформацію про осіб, які запрошують, на-
приклад,  адресу та номер телефону.  
Якщо ж мета поїдки полягає в участі у робочій або науковій 
конференції, то бажано мати при собі відповідне запрошення.  
У випадку, коли громадяни України їдуть на навчання, то їм 
необхідно мати  підтвердження про зарахування до навчального 
закладу. При цьому дорожнє медичне страхування не є обов'яз-
ковим, але, наприклад, порівняно з Молдовою, яка отримала без-
візовий режим ще у 2014 р., консульства держав ЄС у Молдові 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
279 
рекомендують громадянам Молдови все ж його оформлювати. Те 
ж саме стосується і зворотного квитка.  
Слід зауважити, що безвізовий режим не дає українцям права 
на  постійне  працевлаштування.  Для  цього  необхідно  отримати 
окремий дозвіл на роботу. Крім того, для працевлаштування на 
території більшості європейських країн громадянам України все 
одно необхідна наявність візи навіть за умови, якщо вони працю-
ватимуть не більше трьох  місяців. 
Також  безвізовий  режим  не  надає  можливості  громадянам  
України навчатися на довготерміновій основі. Наприклад, якщо 
термін навчання перевищує три місяці, то наявність візи у біль-
шості європейських країн є необхідною. У тому випадку, коли 
тривалість  навчання  становить  менше  трьох  місяців,  то  можна 
обійтися без оформлення візи та  спеціальних дозволів. 
Водночас можна виокремити основні переваги отримання Ук-
раїною безвізового режиму. По-перше, громадяни України, окрім 
держав-членів ЄС, також матимуть можливість пересуватися і до 
низки інших країн. Завдяки лібералізації візового режиму з ЄС 
Україна буде віднесена до "білого списку" третіх країн шенгенсь-
кого простору й українці отримають змогу подорожувати без віз 
і до інших країн, визначених Євросоюзом переліку. Наприклад, 
громадяни України матимуть право в'їжджати на територію та-
ких країн, як Південна Корея, Мексика, Уругвай та інших без віз.  
По-друге,  візова  лібералізація  поглибить  контакти  між 
людьми. Вона також поглибить економічні та культурні стосунки 
і пожвавить політичний діалог із низки питань, серед яких права 
людини й основні свободи. 
У свою чергу, скасування короткотермінових віз також допо-
може створити нові економічні можливості, враховуючи те, що 
вже  почалося  попереднє  застосування  торговельної  частини 
Угоди про асоціацію. 
Разом із тим, незважаючи на низку переваг щодо надання ЄС 
безвізового режиму для України, на рівні Європейського Союзу 
наголошують на важливості створення у майбутньому монітори-
нгового  механізму  за  дотриманням  критеріїв,  передбачених 
ПДВЛ. Зокрема, у доповіді Європарламенту про доцільність ска-
сування віз для України, опублікованій на сайті Європарламенту 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
280 
від 20 липня 2016 р., зазначається, що всі критерії, досягнуті в 
межах візової лібералізації, мають і надалі залишатися предме-
том спостереження з боку Європейського Союзу [536].  
Такий моніторинг відбуватиметься в межах уже діючих двос-
торонніх  органів,  створених  у  межах  Угоди  про  асоціацію.  На 
нашу думку, запровадження зазначеного моніторингового меха-
нізму буде ефективним, оскільки забезпечить наявність у ЄС ва-
желів для контролю за безперервністю виконання законодавства 
у сфері боротьби з корупцією, дотримання верховенства права, 
прав й основних свобод людини, а також сприятиме подальшому 
стимулюванню процесу реформ в Україні.  
Нині певними можливостями в межах процесу лібералізації ві-
зового режиму між Україною та ЄС частково користуються лише 
ті громадяни України, які проживають у прикордонній зоні дер-
жав – членів ЄС.  
Ідеться про вже укладені Україною з окремими державами – 
членами ЄС угоди про місцевий прикордонний рух. Підписання 
цих міжнародних документів стало першим практичним кроком 
ЄС у відповідь на одностороннє введення Україною безвізового 
режиму для громадян держав – членів Євросоюзу. Адже згідно з 
Указом Президента України № 1131/2005 "Про встановлення без-
візового  режиму  для  громадян  держав  –  членів  Європейського  
Союзу, Швейцарської Конфедерації та Князівства Ліхтенштейн" 
від 26 липня 2005 р. з 1 вересня 2005 р. було запроваджено безві-
зовий режим в'їзду в Україну та транзитного проїзду через терито-
рію України для громадян держав – членів Європейського Союзу, 
Швейцарської  Конфедерації  та  Князівства  Ліхтенштейн,  якщо 
термін перебування їх в Україні не перевищуватиме 90 днів [286].  
Правовою  основою  для  укладання  договорів  про  місцевий 
прикордонний  рух  є  Регламент  № 1931/2006,  ухвалений  Євро-
пейським  парламентом  та  Радою  ЄС  20  грудня  2006 р.  задля 
спрощення руху осіб у прикордонній зоні на зовнішніх кордонах 
держав – членів організації із третіми країнами [552]. Документ 
надав  державам  –  членам  ЄС  повноваження  щодо  підписання 
двосторонніх угод про прикордонний рух із третіми країнами з 
метою запровадження єдиного режиму руху осіб у прикордонній 
зоні (п. 2 ст. 13). 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
281 
Важливе значення для реалізації цих кроків також мала політи-
чна декларація стосовно місцевого прикордонного руху – деклара-
ція  Польщі,  Словаччини,  Угорщини  та  Румунії,  яка  міститься 
в Угоді  між  Україною  та  Європейським  Співтовариством  про 
спрощення оформлення віз від 18 червня 2007 р. [199]. Відповідно 
до тексту декларації уряди Польщі, Румунії, Словаччини й Угор-
щини заявили про своє бажання розпочати переговори щодо укла-
дання двосторонніх угод з Україною задля імплементації режиму 
місцевого прикордонного руху, визначеного правилами Європей-
ської ради, прийнятими 5 жовтня 2006 р., що встановлюють пра-
вила  місцевого  прикордонного  руху  на  зовнішніх  сухопутних 
кордонах держав-членів та доповнюють конвенцію про застосу-
вання Шенгенської угоди від 14 червня 1985 р. між урядами дер-
жав  Економічного  Союзу  "Бенілюкс",  Федеративної  Республіки 
Німеччини та Французької Республіки про поступове скасування 
перевірок на спільних кордонах від 19 червня 1990 р.  
У зв'язку із цим 2007 р. Україна ініціювала переговорний про-
цес щодо укладання двосторонніх угод про місцевий прикордон-
ний рух, внаслідок якого зі згаданими державами було підписано 
такі документи: Угоду між Кабінетом Міністрів України та Уря-
дом Угорської Республіки про правила місцевого прикордонного 
руху від 18 вересня 2007 р. [277], Угоду між Кабінетом Міністрів 
України  й  Урядом  Республіки  Польща  про  правила  місцевого 
прикордонного  руху  від  28  березня  2008  р.  [276],  Угоду  між  
Україною та Словацькою Республікою про місцевий прикордон-
ний рух від 30 травня 2008 р. [280], Угоду між Кабінетом Мініс-
трів України та Урядом Румунії про місцевий прикордонний рух 
від 2 жовтня 2014 р. [230].  
Відповідно до цих угод громадяни України можуть реалізову-
вати своє право на свободу пересування територією прикордон-
ної зони визначеної держави – члена Євросоюзу, якщо принаймні 
впродовж трьох років постійно проживають у населених пунктах, 
розташованих уздовж державного кордону (тобто, належать до 
категорії "прикордонні жителі"). Вони мають право в'їжджати на 
територію прикордонної зони та перебувати на ній за наявності 
дозволу на спрощений перетин кордону без будь-яких інших до-
даткових дозвільних документів. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
282 
Дія угод поширюється на подружжя, неповнолітніх або утри-
муваних  повнолітніх  дітей  (усиновлених  чи  взятих  на  вихо-
вання), а також на неповнолітніх або утримуваних повнолітніх 
дітей подружжя (усиновлених чи взятих на виховання), що мають 
змогу скористатися правом на спрощений перетин кордону Укра-
їни навіть за умови, якщо вони постійно проживали у прикордон-
ній зоні менш як три роки поспіль. 
Документи передбачають низку умов, яких громадяни Укра-
їни мають дотримуватися під час перетину кордону. Зокрема, такі 
особи не повинні становити загрозу для громадського порядку, 
внутрішньої безпеки, здоров'я населення чи міжнародних відно-
син держави, що приймає. Крім того, вони мають дотримуватися 
її законів і підзаконних актів. Будь-яке зловживання правилами, 
передбаченими національним законодавством країн – членів ЄС, 
із боку громадян України активує механізм санкцій, що можуть 
бути застосовані владними органами цих держав до наших спів-
вітчизників. Перелік санкцій викладено в додатках до докумен-
тів,  якими  передбачається  дотримання  громадянами  України 
зобов'язань щодо виїзду з території держав – членів ЄС, а саме: 
можливість для міграційної служби висилати таких осіб; меха-
нізм заборони на в'їзд українських громадян до відповідних дер-
жав – членів Євросоюзу і перебування на їхній території. 
Досліджувані угоди про місцевий прикордонний рух містять ни-
зку спільних правових положень, які визначають правила та проце-
дури перетину кордону громадянами договірних сторін. Ці приписи 
мають однакові зміст, форму та структуру, зокрема, стосуючись:  
⴬ установлення збору за приймання і розгляд дозвільної за-
яви розміром 20 євро (ст. 9 угоди з Польщею;  ст. 6 угоди зі 
Словаччиною; ст. 2 угоди з Угорщиною);  
⴬ визначення  умов  використання  дозволу  (ст.  6  угоди  зі  
Словаччиною; ст. 4 угоди з Польщею; ст. 2 угоди з Угорщиною);  
⴬ можливості  укладання  угод  на  невизначений  термін  та 
внесення змін і доповнень до них (ст. 10 угоди зі Словаччи-
ною; ст. 6 угоди з Польщею; ст. 8 угоди з Угорщиною) тощо. 
Однак тексти згаданих документів також містять істотні від-
мінності. Приміром, угода між Україною та Польщею, підписана 
2008 р., є більшою за обсягом, ніж відповідна угода з Угорщиною, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
283 
укладена 2007 р. Адже, крім термінів дозвіл та жителі прикор-
донної зони, у документі визначаються поняття місцевий прикор-
донний рух та прикордонна зона. Згідно зі ст. 2 угоди під місцевим 
прикордонним рухом осіб розуміють регулярний перетин спіль-
ного кордону сторін жителями прикордонної зони однієї догові-
рної  сторони  з  метою  перебування  у  прикордонній  зоні  іншої 
договірної  сторони  через  громадські,  культурні  або  сімейні 
справи та з обґрунтованих економічних причин, які відповідно до 
національного законодавства іншої договірної сторони не визна-
ються  прибутковою  діяльністю.  У  свою  чергу,  прикордонною  
зоною вважають територію адміністративних одиниць договір-
них сторін у межах 30 км від спільного кордону. 
На нашу думку, точне визначення таких понять у міжнародному 
договорі необхідне з юридичного погляду, адже їхнє деталізоване 
тлумачення надає змогу громадянам прикордонних районів визна-
чати частини території, у межах яких вони зможуть перетинати спі-
льний  міждержавний  кордон  за  спрощеною  процедурою  і, 
відповідно, використовувати всі можливості перебування на них. 
Угода з Польщею встановлює чіткі умови перетину спільного 
кордону  держав  у  межах  місцевого  прикордонного  руху.  Зок-
рема, жителі прикордонної зони мають:  
⴬ надати чинний дозвіл;  
⴬ не належати до осіб, імена яких унесено до Шенгенської 
інформаційної системи з метою недопущення їхнього в'їзду на 
територію ЄС;  
⴬ не становити загрозу громадському порядку, внутрішній без-
пеці, здоров'ю населення або міжнародним відносинам договірних 
сторін, а також жодній із держав – членів конвенції про застосу-
вання  Шенгенської  угоди  від  19  червня  1990 р.  Інакше  в'їзд  на  
територію цих країн для них має бути заборонений (ст. 3). 
Згідно з українсько-польським документом термін перебування 
у  прикордонній  зоні  Польщі  для  громадян  України  становить 
60 днів, а максимальний період – не більш як 90 днів (ст. 4), тоді 
як  термін  перебування  у  прикордонних  зонах  Угорщини  та 
Словаччини для українців обмежується 30 днями.  
Угодою  з  Польщею  передбачено  формування  організаційно-
правового  механізму  реалізації цього міжнародного документа. 
Зокрема,  згідно  з  п.  2  ст.  16  Угоди  створюється  спільна  комісія  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
284 
експертів, до компетенції якої належать питання, пов'язані з моні-
торингом виконання документа та вирішенням спорів, що поста-
ють  під  час  тлумачення  або  застосування  його  положень.  За 
необхідності засідання спільної комісії можуть проводитися за за-
питом однієї зі сторін, хоча, зазвичай, її члени збираються раз на рік. 
На відміну від двосторонніх документів, підписаних із Поль-
щею та Угорщиною, угода України зі Словаччиною містить ни-
зку положень особливого змісту. Так, ст. 7 "Санкції" передбачено 
можливість  анулювання  чи  відкликання  дозволу  на  місцевий 
прикордонний рух, а також запровадження обмежувальних захо-
дів,  передбачених  національним  законодавством  прикордонної 
держави. Відповідно до положень ст. 8 "Порівняння у ставленні" 
сторони  забезпечують  громадянам  іншої  договірної  держави  й 
особам, які користуються правом Євросоюзу на вільне пересу-
вання, а також громадянам третіх держав й особам без громадян-
ства, які законно проживають у прикордонній зоні держави, таке 
саме ставлення, що надається жителям прикордонної зони їхньої 
держави. Таким чином, угодою запроваджено національний ре-
жим щодо громадян, які проживають у прикордонній зоні іншої 
договірної держави.  
17 липня 2014 р. Кабінет Міністрів України прийняв Розпоря-
дження  № 655  "Про  схвалення  проекту  Угоди  між  Кабінетом  
Міністрів України та Урядом Румунії про місцевий прикордон-
ний рух" [230]. 15 травня 2015 р. угода набула чинності. Вона пе-
редбачає  спрощений  порядок  перетину  кордону  мешканцями 
прикордонних областей України та Румунії, які проживають у ме-
жах 30-кілометрової зони по обидва боки від спільного держав-
ного  кордону  (на  зразок  положень  угод  нашої  держави  з 
Угорщиною, Польщею та Словаччиною). Таке право матимуть 
змогу реалізувати майже пiвмiльйона громадян України. Однак, 
на відміну від осіб, що мешкають на інших прикордонних тери-
торіях,  жителі  цієї  зони  зможуть  отримувати  безкоштовні  до-
зволи  на  спрощений  перетин  кордону  із  правом  перебувати  у 
прикордонній зоні іншої держави до 90 днів (відлік часу кожного 
разу вестиметься від нової дати перетину кордону особою).  
Загалом, угоди про місцевий прикордонний рух установлю-
ють спеціальний режим систематичного перетину кордону і пе-
ребування на територіях інших держав для громадян України, які 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
285 
є  жителями  визначених  регіонів,  що  розташовані  на  кордоні  з 
Польщею, Румунією, Словаччиною та Угорщиною, на підставі 
спеціального документа (дозволу) з метою підтримки родинних, 
соціально-культурних,  туристично-оздоровчих  та  економічних 
відносин. Причому сфера дії цих документів обмежується певним 
колом суб'єктів, оскільки поширюється лише на громадян Укра-
їни,  які  мешкають  на  прикордонних  із  сусідніми  державами  – 
членами  ЄС  територіях.  Водночас  укладання  Україною  таких 
міжнародних  документів  сприяє  спрощенню  процедури  та  по-
рядку перетину кордону жителями прикордонної зони, тому є од-
ним із важливих кроків на шляху до майбутнього запровадження 
безвізових поїздок до держав – членів Європейського Союзу для 
громадян нашої держави. 
На  нашу  думку,  наступним  кроком  щодо  імплементації  на-
шою державою питань, пов'язаних із реалізацією Угоди про асо-
ціацію  у  візових  питаннях  має  стати  укладання  договорів  між 
Україною та державами – членами ЄС стосовно мобільності пра-
цівників і взаємного визнання кваліфікацій, що передбачено Уго-
дою про асоціацію.    
Таким чином, нині Угода про асоціацію є найбільш ефектив-
ним міжнародно-правовим інструментом співпраці України з Єв-
ропейським Союзом у сфері візової політики. Відповідно до УА 
рух громадян України територією держав – членів ЄС регулю-
ється низкою чинних угод. До них належать Угода про реадмісію 
2007 р., Угоди про спрощення видачі віз 2007 та 2012 рр., План 
дій щодо лібералізації візового режиму 2010 р. та двосторонні до-
говори між Україною й окремими державами – членами ЄС. Від 
їхнього ефективного виконання, насамперед, буде залежати отри-
мання Україною безвізового режиму.  
Усі перелічені міжнародні документи є частиною зовнішніх 
правових інструментів співпраці між Україною та державами – 
членами  ЄС  стосовно  реалізації  візової  політики  Євросоюзу 
щодо громадян нашої держави. Вони сприяють подальшому роз-
витку відносин між Україною та Євросоюзом, інтенсифікації дво- 
та багатосторонніх контактів у різноманітних сферах співпраці 
(соціально-економічній, культурно-гуманітарній тощо), гармоні-
зації національного законодавства з відповідними нормативними 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
286 
документами  ЄС  задля  приведення  їхніх  положень  у  відповід-
ність  з  усіма  правилами,  умовами  й  основними  процедурними  
аспектами, встановленими державами – членами Євросоюзу для 
реалізації спільної візової політики у відносинах з Україною.  
 
 
5.2. Проблеми міграції  
у відносинах Україна – ЄС 
 
 
Оскільки впродовж останніх двадцяти років однією з найбіль-
ших  міграційних  проблем  України  було  та  залишається  змен-
шення  кількості  та  значний  відплив  населення  та  робочої  сили, 
серед яких висококваліфіковані фахівці, зупинимося на чинниках, 
що зумовили важку демографічну ситуацію в нашій державі. Суто 
українськими  реаліями  можна  вважати  перманентне  зниження  
кількості населення, незабезпечення репродукції населення рівнем 
народжуваності, передчасне старіння та низьку тривалість життя. 
Ці  показники  відображають  основні  відмінності  демографічних 
особливостей України від ситуації у країнах з вищим рівнем еко-
номічного розвитку. Особливо значною є розбіжність у рівні сме-
ртності чоловіків працездатного віку України та країн ЄС. Згідно 
з  даними  ООН,  середня  тривалість  життя  жінок  та  чоловіків  
в Україні становить 76 та 66,2 років відповідно [138]. 
Поєднання низького рівня народжуваності, високої смертно-
сті, еміграції, а з 2014 р. – і російської окупації Криму та Донбасу 
та бойових дій на сході України – лише погіршують ситуацію із 
приростом населення. У 2013 р. кількість населення України ста-
новила 45,4 млн осіб, а після початку війни зменшилася ще при-
близно  на  3  млн  осіб.  Важливо  врахувати,  що  ці  цифри  не 
враховують трудову еміграцію. Україна є одним із найбільших 
країн-донорів робочої сили в Європі, а емігранти з України – це 
переважно представники вікової групи 20–49 років, тобто еконо-
мічно активне населення.  
Привабливим місцем для багатьох трудових мігрантів з України 
залишаються країни ЄС. Угода про спрощення оформлення віз, а 
згодом – безвізовий режим, що діє між Україною та ЄС, також 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
287 
сприяли збільшенню кількості українців, які подорожують до ЄС 
у бізнесових та інших справах. 
Еміграція  українців  досі  мала  лише  негативні  наслідки  для  
України. Вона призводить не лише до зменшення кількості насе-
лення  в  державі,  але  й  до  явища  так  званого  витоку  мізків.  
Серйозною проблемою є еміграція висококваліфікованих фахів-
ців, оскільки зміна країни проживання залишається часом єди-
ною  можливістю  для  молодих  науковців  поліпшити  життєвий 
рівень, залишаючись у сфері науки. 
Серед української молоді, що лише потрапляє на ринок праці та 
рівень освіти якої за останні десятиліття відчутно знизився, праг-
нення еміграції наразі не є домінантним. Дедалі більше випускни-
ків, однак, планують  залишити Україну, змінити постійне місце 
проживання та працювати за кордоном. Проте такі плани не де-
монструють стабільний намір, оскільки з часом, залежно від внут-
рішньої ситуації в нашій державі, можуть змінитися. Разом із тим, 
у випадку безробіття більшість працездатного населення схильна 
шукати роботу на локальному рівні, або переїхати до іншого міста 
в пошуках роботи. Серед тих, хто стверджує, що готовий шукати 
роботу за кордоном у разі безробіття в Україні, кількість потенцій-
них трудових мігрантів є низькою через неповне усвідомлення си-
туації та виключення можливості стати безробітним [596]. 
Незважаючи на доволі динамічні міграційні процеси, Україна 
не проводила активної політики у сфері міграції впродовж усього 
періоду своєї незалежності. Цю ситуацію можна пояснити слаб-
кістю державних інститутів, їхньою нездатністю сформулювати 
дієву стратегію в цій галузі в 1990-ті рр., а також ставленням по-
літичної еліти до питання міграції як до свого найменшого пріо-
ритету в наступні роки [469].  
Після розпаду Радянського Союзу Україна стала транзитною 
країною  для  мігрантів,  що  намагаються  потрапити  до  західної  
Європи. Новостворені кордони колишніх радянських республік, 
відсутність  імміграційного  законодавства  та  належної  системи 
контролю за візами та кордонами сприяли розвитку нелегальної 
міграції. Попри несприятливі тенденції в розв'язанні міграційних 
проблем, пострадянська Україна стала свідком і певних позитив-
них зрушень у міграційній сфері. Ситуація почала змінюватись 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
288 
на краще лише після встановлення контролю за кордонами, раці-
оналізації  роботи  міграційної  служби,  спричиненої  співпрацею 
з ЄС, особливо після вступу в силу в 2010 р. Угоди про реадмісію 
осіб. Після початку її виконання 60 % іммігрантів, депортованих 
до України, є її громадянами [596].  
У листопаді 2015 р. в контексті підготовки до скасування візо-
вого режиму з ЄС, Україна прийняла закон про зовнішню трудову 
міграцію.  Завдяки  цьому  були  визначені  соціальні  гарантії  для 
працівників і членів їхніх сімей, у тому числі можливість соціа-
льного страхування під час перебування за кордоном та гаранто-
ваної  реінтеграції  після  повернення,  забезпечуючи  тим  самим 
захист за кордоном. Створення системи правового захисту праці-
вників має позитивний економічний ефект, оскільки трудові міг-
ранти переказують на батьківщину в десятки разів більше коштів, 
аніж приходить до України у вигляді іноземних інвестицій у віт-
чизняну економіку.  
Слід зауважити, що в останні роки жителі Центральної Європи 
не бачили жодного суттєвого негативного впливу української міг-
рації в Європу, за винятком можливого загострення конкуренції на 
ринку праці. Крім того, сусідні країни не звертали особливої уваги 
на формування міграційної політики, з огляду на те, що не вважали 
міграцію такою, що має істотний вплив на їхній розвиток. Навіть 
у наш час експерти відзначають відсутність чіткої стратегії з міг-
раційної політики в Польщі [522], де українці становлять перева-
жну більшість заробітчан-іноземців та досить легко інтегруються 
у суспільство, не становлячи загрози на майбутнє для цієї держави, 
та в Угорщині, яка до останнього часу не мала жодних претензій 
до  мігрантів-українців,  що  у  переважній  більшості  володіють  
угорською через ліберальну мовну політику України.  
Упродовж 2014–2015 рр. важливу роль зіграв чинник мігран-
тів із Сирії, що погіршив ставлення до іммігрантів загалом та під-
вищив  кількість  відмов.  Наприклад,  під  час  парламентських 
виборів у квітні 2015 р. мусульманське питання було використане 
як  одна  з  найбільших  проблем  країни  з  боку  основних  партій  
Словаччини – зокрема, партії прем'єр-міністра Р. Фіцо. 
Українці  мають  найбільшу  кількість  проблем  зі  зайнятістю 
в Угорщині, де загалом низький рівень освіти мігрантів, а також 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
289 
із найвищою їх концентрацією в депресивних районах на північ-
ному сході Угорщини, з отриманням лише тимчасових дозволів 
на роботу. Сучасна Угорщина також є країною з високим рівнем 
ксенофобії, зокрема щодо мігрантів, і громадська думка звинува-
чує їх в економічних проблемах і високому рівні безробіття, на-
віть якщо вони не мають жодного впливу на ці процеси [577].  
У  будь-якому  випадку,  питання  мусульман  змусило  країни 
Вишеградської четвірки розпочати лібералізацію своєї політики 
щодо мігрантів зі Східної Європи. Зокрема, 9 листопада 2015 р. 
уряд Чехії значно спростив процедуру для фахівців з України для 
отримання довготермінових робочих віз і заявив про свою готов-
ність прийняти 500 висококваліфікованих фахівців із рідкісними 
спеціальностями.  Такий  підхід  можна  розглядати  як  результат 
зростання чеської економіки та негативного ставлення до міграції 
із країн Близького Сходу та Північної Африки. Уряд Угорщини 
зайняв аналогічну позицію, запропонувавши взяти 100 тис. укра-
їнців замість мігрантів зі Сходу.  
Загалом, ураховуючи географічну та культурну близькість,  іс-
нуючі соціальні мережі, створені українцями, потенційно основ-
ними  країнами  для  еміграції  наших  співвітчизників  можуть 
і надалі залишатися країни Вишеградської четвірки. Погіршити 
міграційні  відносини  України  із  цими  державами  може  нагні-
тання ворожих настроїв через спекуляції з історичним минулим 
і сучасною політикою України, спрямованою на захист націона-
льних  інтересів  у  відносинах  із  країнами-сусідами.  При  прове-
денні ліберальної політики в країнах Вишеградської групи щодо 
українських мігрантів імовірним видається також створення до-
даткового тиску на ринок праці, особливо якщо працівники, у пі-
дсумку,  конкуруватимуть  із  громадянами  приймаючих  країн 
у популярних  сферах  зайнятості.  Проте  останнім  часом  жителі 
Центральної Європи зазвичай не розглядають міграцію українців 
як негативну тенденцію. Міграція із країн Близького Сходу і реак-
ція відторгнення в цьому процесі відіграє певну роль у поліпшенні 
ставлення до вихідців зі Східної Європи. Політика ЄС щодо біже-
нців із країн Близького Сходу є чинником, через який можна про-
гнозувати закриття членами ЄС своїх ринків праці для українців, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
290 
або,  навпаки,  виконання  намірів  сприяння  міграції  зі  Східної  
Європи, особливо для висококваліфікованих фахівців [499].  
Усе ж демографічна динаміка України є негативною, урахову-
ючи  стабільне  зменшення  населення  та  міграційні  тенденції.  
Багато  українських  висококваліфікованих  фахівців  залишили  
Україну в пошуках кращих можливостей. Та все ж Україна також 
відчула певні позитивні тенденції в боротьбі з незаконною мігра-
цією,  чому сприяло  становлення  Державної  прикордонної  слу-
жби,  ухвалення  міграційного  законодавства  та  проведення 
переговорів з ЄС із приводу підписання та ратифікації угоди про 
реадмісію осіб [596] та низку інших факторів.  
Питання короткотермінових поїздок українців до Європи без 
візи, що стало одним із головних міграційних питань у відноси-
нах України з ЄС, вбачається вичерпаним. Більшість дослідників 
уважають, що такі короткострокові поїздки не спричиняють зна-
чного зростання рівня нелегальної міграції. Навпаки, після вста-
новлення безвізового режиму прогнозується розвиток туризму та 
зміцнення економічних зв'язків, що може позитивно позначитися 
на можливості подальшої інтеграції, як-от, створенні митного со-
юзу між Україною та ЄС. Крім цього, безвізовий режим може та-
кож поліпшити ситуацію із циклічною міграцією, завдяки чому 
українські мігранти зможуть подорожувати до ЄС на короткі про-
міжки часу та мігранти, що подорожують до Європи на триваліші 
періоди, зможуть повертатися до України частіше. Це посилить 
зв'язки українських трудових мігрантів за кордоном із батьківщи-
ною. Водночас немає підстав вважати, що такий режим спричи-
нить очікуване різке збільшення кількості трудових мігрантів з 
України, оскільки для легального працевлаштування в державах 
ЄС українцям потрібна робоча віза. 
Ще  одним  аспектом  міграційних  відносин  ЄС  та  України  є 
протистояння  та  подолання  наслідків  військової  агресії  з  боку  
Росії, що триває в Україні вже четвертий рік поспіль. Вплив ро-
сійсько-української війни на впровадження візової лібералізації з 
ЄС був двояким. По-перше, Україні війна ускладнила проведення 
реформ, а для ЄС війна ускладнила оцінку поступу України на 
шляху до "безвізу", по-друге, лібералізація візового режиму стала 
важливим інструментом зовнішньої політики, спрямованої на по-
ліпшення контактів між людьми. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
291 
Певним випробуванням солідарності Євросоюзу стало вико-
нання політики щодо притулку. Країни – члени ЄС, Швейцарія та 
Норвегія стали свідками значного збільшення кількості українсь-
ких заяв про надання притулку, особливо з початку 2014 р. У тра-
вні 2014 р. було подано 720 нових заявок на отримання статусу 
біженця, порівняно із 70 у травні 2013 р. Підвищення було особ-
ливо високим у Польщі, яка отримала майже третину від загаль-
ної  кількості  заявок,  поданих у  першій  половині  2014  р.  [449]. 
Польща особливо схильна до зростання кількості українських мі-
грантів не лише тому, що має спільний кордон з Україною та ве-
лику українську діаспору, а й через брак робочої сили, яку вбачає 
перспективним поповнювати за рахунок українських заробітчан 
та студентів, яким надає можливість безкоштовного навчання.  
Держави-члени несуть відповідальність за забезпечення від-
повідного рівня безпеки, визначеного нещодавно переглянутими 
директивами,  що  формують  Спільну  європейську  систему  на-
дання  притулку.  Потенційно  більша  відповідальність  поклада-
ється на прикордонні держави згідно з Дублінським положенням 
про таке: якщо інші умови, такі як возз'єднання сімей, не застосо-
вані, на звернення про надання притулку відповідає перша країна 
в'їзду. Механізми фінансової допомоги, доступні через Фонд при-
тулку та міграції, оперативна допомога, що надається Європейсь-
ким офісом підтримки біженців, або використання спеціальних 
інструментів, таких як переселення, є дещо обмеженими за впли-
вом і можливістю використання. 
Однак, незважаючи на значне збільшення частки нових заяв 
про надання притулку, поданих українцями, їх абсолютна кіль-
кість є відносно невеликою, (2,5 % усіх нових заяв про надання 
притулку в ЄС упродовж 2014). Більше того, лише кільком заяв-
никам було надано притулок (зазвичай українці не відповідають 
критеріям  статусу  біженця),  чи  інші  форми  захисту.  Таким  
чином, велика кількість людей обирають інші канали міграції до 
третіх країн або внутрішньодержавні міграції всередині країни, 
в інші частини України [471]. 
Загрози ЄС у вигляді напливу біженців із Донбасу остеріга-
тися, вочевидь, не варто. Велика кількість біженців із Донбасу 
може  залишити  Україну  лише,  якщо  військові  дії  триватимуть 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
292 
надто довго з розширенням лінії фронту на мирні території Укра-
їни, у випадку відсутності можливостей для повернення додому 
або  несприятливих  умов  проживання  в  регіоні,  де  переміщені 
особи оселилися тимчасово, поглиблення політичної нестабіль-
ності  й  економічної  кризи.  У  разі  збереження  статус-кво,  що 
найімовірніше,  сценарій  виїзду  за  кордон  на  постійній  основі 
буде здійснений добре освіченою молоддю, а також сезонними 
мігрантами до сусідніх країн із західних регіонів України [499].  
Українські трудові міграції, що в переважній більшості були 
спрямовані  на  Російську  Федерацію,  після  військової  агресії  з 
боку  останньої  поступово  змінюють  напрям  на  Захід,  зокрема 
в Європу. Польща, де українці є найчисленнішою групою мігра-
нтів,  цією  тенденцією  уміло  скористалася,  оскільки  більшість  
українських заробітчан працюють на роботах у сільському госпо-
дарстві, будівництві та побутових послугах. Багато хто з них – 
циркулярні мігранти, які працюють в ЄС, але часто повертаються 
до  України,  де  живуть.  Комплексний  прогноз,  представлений 
Польським центром східних досліджень передбачає, що до 2050 р. 
кількість легальних українських мігрантів у ЄС та Норвегії сяга-
тиме від 1,15 до 2,5 млн осіб порівняно із приблизно мільйоном 
українських мігрантів нині [470]. Будь-яка істотна зміна передба-
чуваного  обсягу  трудової  міграції,  вочевидь,  буде  можливою 
лише у випадку ще більшого загострення ситуації у війні з Ро-
сією. Якщо ж ситуація залишатиметься подібною до сучасної, то 
вплив військових дій в Україні буде досить непрямим, а пода-
льше погіршення економічних умов у державі може визначити 
збільшення мігрантів до максимального показника у 2,5 млн осіб. 
У 2013 р. українці отримали найбільшу кількість перших до-
зволів на проживання в усьому ЄС, а для більшості з них Польща 
була  країною-реципієнтом.  64,1%  цих  дозволів  були  видані  із 
причин  зайнятості.  Окрім  економічної  та  безпекової  ситуації,  
міграційний вектор українців значною мірою залежатиме від ро-
сійської політики щодо українських вимушених і трудових міг-
рантів,  а  можливе  посилення  імміграційних  правил  може 
спровокувати ще більшу переорієнтацію на ЄС великої кількості 
кваліфікованих працівників. Зростання пропозиції робочої сили 
через міграцію може стати гарною новиною для економік країн 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
293 
ЄС, які борються з негативними демографічними змінами, та во-
дночас може спричинити і політичні виклики на тлі рішучих ан-
тиімміграційних  настроїв  у  посткризовій  Європі.  Це  може 
статися у випадку міграцій "нового зразка" з більшою кількістю 
людей,  які  постійно  проживатимуть  у  країнах-реципієнтах,  що 
своєю  чергою  супроводжуватиметься  згодом  хвилею  возз'єд-
нання сімей та зростанням кількості студентів. Підвищення кіль-
кості  мігрантів  також  може  спричинити  більше  випадків 
незаконної імміграції, відсоток якої нині оцінюється в межах 20–
40 % від загальної кількості іноземців у державах Європи [449].  
Нові підходи в міграційної політики ЄС щодо східних сусідів 
можуть допомогти подолати виклики російсько-українського гі-
бридного протистояння. І Європейська рада (у своїй "Стратегіч-
ній  програмі  для  Союзу  часів  змін")  і  президент  Європейської 
комісії (далі – Єврокомісія, Комісія) Ж.-К. Юнкер (у своїй допо-
віді  перед  Європейським  парламентом  про  пріоритети  нової  
Європейської комісії) визнали міграційну політику одним з осно-
вних пріоритетів ЄС на найближчі роки [474]. Пріоритетне зна-
чення  надається  політиці,  яка  є  ефективною  в  боротьбі  з 
міграційним  тиском  на  південному  фланзі  ЄС,  зокрема,  поліп-
шенню управління кордонами та складовій солідарності Спільної 
європейської системи притулку.  
Підвищена увага до каналів легальної міграції, яка допоможе 
ЄС подолати демографічну напруженість і дефіцит робочої сили, 
також  може  сприяти  поліпшенню  та  раціоналізації  української 
міграції. Деякі нові політичні підходи відображені в інституцій-
ній структурі нової комісії. У ній віце-президенти координують 
роботу різних груп комісарів, зовнішньополітичний вимір мігра-
ційної  політики  ЄС  поліпшуватиметься  шляхом  співпраці  між 
Комісаром із питань міграції та внутрішніх справ і Високим пред-
ставником  у  закордонних  справах  та  політиці  безпеки.  Нагляд 
віце-президента з питань ефективнішого регулювання, міжвідом-
чих відносин, верховенства права та Хартії основних прав здійс-
нюється  задля  засвідчення  поваги  фундаментальних  прав. 
Вирішальним фактором спроможності (або неспроможності) ЄС 
боротися із проблемами міграції, викликаними російською вій-
ною на українській території та суспільно-економічною кризою в 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
294 
Україні, стане не стільки питання розробки політики, скільки пи-
тання успішної її реалізації [449].  
Таким  чином,  військова  агресія  Російської  Федерації  щодо 
України, окрім людських, гуманітарних, матеріальних, економіч-
них, політичних та інших втрат, завданих Україні майже 4-річ-
ними військовими діями, мала і зворотний ефект на формування 
міграційної загартованості держав – членів ЄС і на певне збли-
ження нашої держави з Євросоюзом. Попри затягування повно-
цінної співпраці з державами Європи через гальмування реформ 
та демократичних суспільних перетворень Україні вдалося отри-
мати безвізовий режим перетину кордонів ЄС та підписати ще 
низку ключових двосторонніх угод. 
На особливу увагу поза тим заслуговує процес ухвалення рішень 
у формуванні зовнішніх міграційних стосунків усіма державами ЄС, 
що взяли курс на дотримання Глобального підходу щодо міграції та 
мобільності (ГПММ). Адже міграційні відносини ЄС із державами, 
які не є членами Союзу, у багатьох аспектах нагадують відносини 
Півночі та Півдня. ЄС – багатий регіональний блок й один із двох 
основних світових напрямків для іммігрантів, завжди прагнув на-
лагодити  контакт  з  південними  та  східними сусідами з низьким 
і середнім рівнем доходу. Відносини ЄС із цими країнами характе-
ризуються асиметрією інтересів, звичною для міждержавних мігра-
ційних  відносин  країн  Півночі  й  Півдня:  для  країн  –  членів  ЄС 
велике  значення  має  співпраця  в  запобіганні  нелегальній  міграції 
шляхом укладання угод з управління кордонами та про реадмісію 
осіб, тоді як країни, які не є членами ЄС, прагнуть вести переговори 
про розширення можливостей для своїх громадян, вступ до ЄС, або 
ж про отримання інших переваг.  
Аналогічно, як й у відносинах між країнами Півночі та Півдня 
щодо  міграції,  така  асиметричність  передбачає  використання 
скоординованих заходів: якщо ЄС має намір забезпечити спів-
працю країн, що прагнуть отримати невелику користь від прий-
няття потоку нелегальних мігрантів, або інвестувати у зміцнення 
прикордонного контролю для запобігання незаконному виїзду із 
країн або недозволеному транзиту через їхню територію, – у та-
кому випадку Союз має запропонувати достатні стимули, відкри-
ваючи  інші  можливості  в'їзду  або  поєднати  співпрацю  в 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
295 
міграційній сфері з переговорним процесом в інших напрямах. 
Однак завдання скоординованого врегулювання проблеми з боку 
учасників переговорів із ЄС ускладнюється внутрішньою політи-
кою та інституційними механізмами в межах ЄС.  
Оскільки ЄС не є суверенною державою, а союзом 28 держав, 
що  характеризується  змінною  геометрією  інтеграції  між  його 
членами, то і процес ухвалення рішень виглядає доволі складним. 
Починаючи з 1999 р., коли імміграційна політика та надання по-
літичного притулку стали компетенцією "китів" Європейського 
співтовариства, й особливо після того, як Лісабонським догово-
ром було введено спільне рішення Ради ЄС та Європейського па-
рламенту  в  законодавчому  процесі,  залишивши  в  минулому 
голосування кваліфікованою більшістю, спостерігається значне 
"злиття суверенітетів". Проте міграція залишається сферою зага-
льної компетенції, і національні уряди зберігають контроль над 
деякими з найважливіших аспектів міграційної політики, насам-
перед,  користуються  правом  визначати,  скільки  іммігрантів  із 
країн, що не входять до ЄС, вони приймуть [446].  
Існує, принаймні, три аспекти багаторівневої структури управ-
ління ЄС, які формують його зовнішні міграційні відносини:  
⴬ по-перше, відносини між Європейською комісією і Радою 
ЄС, кожна з яких має яскраво виражену думку щодо зовніш-
ньої міграційної політики ЄС; 
⴬ по-друге, відносини між національними урядами та євро-
пейськими інститутами та, у вирішальній мірі, варіації між на-
ціональними  інтересами  держав-членів  та  їхніх  міграційних 
відносин з іншими країнами до вступу в ЄС; 
⴬ по-третє, інституційні відмінності між департаментами й 
установами Європейської комісії.  
Скромна кількість рекомендаційних угод не повністю відповідає 
гучній риториці, що супроводжує Глобальний підхід ЄС щодо міг-
рації та мобільності (ГПММ). Нерідко політична реальність не до-
тягує  до  задекларованих  заяв,  особливо  у  сфері  імміграційної 
політики, де "прогалини" стали вже звичним явищем. Проте розрив 
між риторикою і практикою особливо великий у міжнародних від-
носинах ЄС у сфері зовнішньої міграції, що одночасно є і занадто 
обмеженими, і занадто різноманітними, щоб про них можна було 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
296 
говорити в поняттях, звичних для ГПММ. Очевидно, це є наслідком 
тієї самої асиметрії інтересів усередині багаторівневої системи ЄС, 
яка дозволяє Союзу долати асиметрію інтересів із третіми держа-
вами через "поєднання в єдину проблему". Порівняно з міждержав-
ними  переговорами,  у  яких  окремі  актори  домовляються, 
поєднуючи  різні  проблемні  сфери,  на  внутрішньоєвропейському  
рівні з його внутрішньою різноманітністю і складністю інституцій-
ної системи, стратегії стають набагато складнішими.   
Насамперед, разюча відмінність у підходах Єврокомісії і Ради 
ЄС до зовнішнього виміру зв'язує руки учасникам переговорів. 
Учасники від Комісії можуть надавати перевагу і, навіть, визна-
вати за третіми країнами прагнення використовувати превентив-
ний  підхід  чи  підхід  пошуку  першопричин  проблеми;  але 
перевагу на переговорах має бажаний Радою підхід "закону і по-
рядку",  заснований  на  інструментах  контролю  за  імміграцією. 
Комісії  для  укладання  Партнерства  для  мобільності  потрібне 
схвалення Ради – отже, в переговори вона вступає з вузьким ко-
лом варіантів виграшних рішень, нав'язаних уподобаннями Ради.  
У приватних розмовах чиновники Комісії висловлюють розча-
рування з приводу того, що їм не вдається досягти більшого у зо-
внішньому  вимірі  через  обмеження,  нав'язані  державами-
членами. Комісію не хвилюють проблеми національних виборів, 
і вона віддано шукає загальноєвропейських рішень, тож її позиція 
є потенційно привабливішою для третіх країн, але уряди держав 
зазвичай є жорсткішими у своїх рішеннях.  
Це створює серйозні проблеми для переговірників,  адже в об-
мін  на  прохання  самим  нести  видатки  за  міграційний  контроль 
вони мають  запропонувати третім  країнам відчутні преференції. 
Наприклад Ф. Фраттіні, колишній єврокомісар із юстиції та внут-
рішніх  справ,  з  приводу  угод  про  реадмісію  висловився,  що  ці 
угоди укладають на основі взаємності, але очевидно, що на прак-
тиці вони служать інтересам Європейської спільноти, а успішний 
результат переговорів залежить, значною мірою від "важелів" або 
"пряників", які Європейська комісія має у своєму розпорядженні – 
тобто, від стимулів настільки потужних, що могли б забезпечити 
співпрацю із зацікавленими державами, що не є членами ЄС [496].  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
297 
Практично те ж саме можна сказати і про угоди про мобіль-
ність (УМ): проблема в тому, що найголовніше, чого хочуть треті 
держави – передусім, можливості для своїх громадян їздити та 
жити в Європі – не в розпорядженні Комісії, а в компетенції дер-
жав-членів. Коли Комісія розпочинає переговори із третіми дер-
жавами з приводу Угоди про мобільність, то уряд кожної держави 
може вирішувати, чи хоче він долучатися до переговорів і що він 
може запропонувати як додатковий аргумент. На цій стадії стає 
помітною  відмінність  між  національними  інтересами  держав-
членів  і  наявними міграційними  відносинами  з  державами – не 
членами ЄС. На рішення держав-членів значним чином впливає 
їхнє географічне положення, міграційна історія та політичні відно-
сини з певною третьою державою. Держави-члени зазвичай беруть 
участь у переговорах із тими державами, з яких прибуває велика 
кількість мігрантів, чи з якими їх поєднують географічні чи істо-
ричні зв'язки (наприклад, постколоніальні чи пострадянські): деякі 
держави, що є членами ЄС із 2004 р., беруть участь у переговорах 
з Україною, Молдовою, Грузією чи Вірменією, тоді як до перего-
ворів із Марокко чи Тунісом залучають переважно старіших дер-
жав-членів  ЄС,  у  яких  є  значною  чисельність  мігрантів  із  цих 
країн. Характерно, що Франція – єдина країна, що брала участь у 
всіх семи, на даний момент, угодах про мобільність. Це не викли-
кає здивування, зате яскраво ілюструє, як національні інтереси збе-
рігаються у спільній європейській міграційній політиці.  
Однак вибіркова участь держав-членів не обов'язково переш-
коджає співпраці, доки головні держави-реципієнти згодні на уч-
асть  і  воліють  запропонувати  достатньо  стимулів.  Конкретні 
положення різних угод про мобільність різняться, але зазвичай 
вони містять типові загально сформульовані зобов'язання з боку 
ЄС зробити внесок у поліпшення "рамок легальної мобільності" 
(навмисне  розпливчасті,  що  не  зобов'язують  створити  нові  ка-
нали  легальної  міграції),  сприяти  розвитку  адміністративної  
функції  держави-партнера,  пропонувати  навчання,  співпрацю-
вати в галузі міграції та розвитку тощо. Водночас країна, що до 
ЄС не входить, зобов'язується активізувати свої зусилля в боро-
тьбі з незаконною міграцією і торгівлею людьми, а також удоско-
налювати  практику  управління  кордонами,  часто  шляхом 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
298 
оперативної співпраці із Frontex, прикордонним агентством ЄС. 
Крім того, кожна УМ містить низку дещо конкретніших зобов'я-
зань між окремими державами-членами та третьою країною, але 
вони обмежені та часто базуються на вже існуючих програмах 
або ініціативах. Дуже мала кількість угод передбачає нові мож-
ливості для легальної міграції чи зобов'язання із фінансування. 
І навіть ця мізерна частина надається на необов'язковій основі, 
що не створює ні прав, ні обов'язків за міжнародним правом.  
Як зазначає Єврокомісія у своїй оцінці ГПММ в 2014 р., "гну-
чкість" угод про мобільність (іншими словами, здатність кожної 
держави вирішувати, чи брати їй у них участь і що пропонувати 
в переговорах), будучи значною перевагою, є водночас ахілесо-
вою п'ятою всього підходу, адже в деяких випадках заважає зро-
бити  третій  країні    гарантовано  збалансовану  і  повноцінну 
пропозицію з боку ЄС. Більшість держав-членів, що брали участь 
в УМ, ще не зробили жодних фінансових внесків у їхню реаліза-
цію та не виявили інших ініціатив, зокрема, регулятивного чи за-
конодавчого характеру. Власне, держави-члени досі не виявляли 
особливого ентузіазму на предмет як законодавчих, так і фінан-
сових  зобов'язань,  які  дозволили  б  переговірникам  від  Комісії 
якось заохотити третю країну до співпраці в питаннях подолання 
незаконної міграції.  
Певну  кількість  УМ  було  все  ж  підписано  через  наявність 
у них зобов'язання обох сторін почати переговори щодо підпи-
сання договорів про спрощення візового режиму та реадмісію, 
які, на відміну від УМ, будуть юридично обов'язковими. Обіця-
нки спростити візовий режим – навіть якщо це лише обіцянки, – 
це те, що високо цінують треті країни, тоді як угоди про реадмі-
сію відіграють ключову роль у боротьбі ЄС із нелегальною міг-
рацією. ЄС раніше намагався вести переговори щодо угод про 
саму лише реадмісію, але у 2011 р. зрозумів, що робити це, не 
пропонуючи нічого натомість, не можна назвати продуктивним 
підходом. Таким чином, УМ спрямовані на встановлення діалогу 
– і зміцнення довіри – через те, що можна назвати "м'яким" зв'я-
зуванням у єдину проблему (диспозитивні домовленості працю-
вати над Х в обмін на Y) як передмова до "жорсткого" зв'язування 
у формі юридично обов'язкових візових угод та угод про реадмісію. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
299 
Якщо є докази, що третя країна дотримується своїх зобов'язань за 
угодами про мобільність, і звісно, якщо третя країна бачить, що і 
ЄС дотримується своїх обіцянок, то це збільшує шанси на те, що 
обидві сторони захочуть укласти юридично обов'язкові угоди про 
спрощення візового режиму та реадмісію. 
Така схема пояснює, чому ще жодна із третіх країн не вийшла з 
УМ, навіть коли угода про спрощення візового режиму не набрала 
чинності  (як,  наприклад,  у  випадку  з  Кабо-Верде,  що  підписала 
УМ у 2008). Угоди про мобільність фактично завантажують третю 
країну видатками (адже вона має одразу ж розпочати співробітни-
цтво з питань нелегальної міграції) та відкладають отримання пе-
реваг  (спрощення  візового  режиму)  до  подальших  переговорів, 
у чому яскраво вбачається вдале втілення пріоритетів ЄС у сфері 
управління кордонами. Пропонуючи лише обіцянку спростити ві-
зовий режим, ЄС зберігає у своїх руках певний важіль впливу на 
треті країни: вони вже взяли на себе витрати, підписавши УМ, тоді 
як найвідчутніша вигода від цього відкладена в часі – а отже, не 
виникає потреби припинити співпрацю, доки існують реальні пер-
спективи отримати спрощення візового режиму. 
Усе ж, перед укладенням угоди переговірники від ЄС мають 
чітко показати, що їхнім намірам можна довіряти, перед тим як 
переходити до укладання формальнішої угоди. Переговори щодо 
угод про спрощення візового режиму та про реадмісію зазвичай 
займають багато часу, а їхні наслідки є невизначеними. На пер-
ший погляд, доволі часто траплялося, що УМ замінювали форма-
льнішими  угодами:  із  семи  країн,  що  підписали  УМ,  три 
(Вірменія,  Азербайджан  та  Грузія)  у  подальшому  підписали 
угоди про спрощення візового режиму, а Молдова, як і Грузія та 
Україна,  отримала  підсумку  повну  лібералізацію  візового  ре-
жиму. З іншого боку, жодна з африканських країн, що беруть уч-
асть в УМ, ще не отримала спрощення візового режиму (із Кабо-
Верде було підписано угоду у 2012, але вона ще не набрала чин-
ності), хоча варто зауважити, що УМ із Марокко і Тунісом були 
підписані лише в 2013 і 2014 рр., відповідно. На тлі провалу пе-
реговорів між ЄС і Сенегалом у 2009 р. (які не завершились успі-
хом, зокрема, через те, що, на думку сенегальського уряду, ЄС не 
запропонував  достатньо  стимулів),  майбутня  привабливість  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
300 
міграційного  підходу  для  третіх  країн,  особливо  в  Північній  і 
Центральній Африці, імовірно, залежатиме від того, як будуть ро-
згортатися переговори про спрощення візового режиму з Маро-
кко і Тунісом. У випадку Марокко, переговори щодо угоди про 
реадмісію почалися у 2003 р., але впродовж майже десяти років 
прогрес був досить незначний, – значною мірою тому, що ЄС не 
був готовий запропонувати візові заходи на основі взаємності. 
УМ із Марокко мала послужити перезавантаженню цих перего-
ворів, і дійсно, у жовтні 2013 р., через чотири місяці після того, 
як  було  погоджено  УМ,  ЄС  розпочав  переговори  щодо  спро-
щення візового режиму. За результатами цих переговорів, як за 
показником  того,  чи  може  неофіційне  співробітництво  через 
ГПММ призвести до створення юридично обов'язкових докуме-
нтів, уважно стежать інші держави регіону.  
З огляду на супротив держав-членів, третім можливим способом 
об'єднання в єдину проблему для переговірників ЄС є пропонування 
третім країнам стимулів у сферах, не пов'язаних із проблемами міг-
рації, що лежать у компетенції Союзу. Це вимагає взаємодії із Гене-
ральним  директоратом  із  внутрішніх  справ  та  іншими 
європейськими інституціями, як передбачено в поправці до ГПММ, 
де зазначено, що питання міграції "мають бути міцно закріплені в 
загальному курсі зовнішньої політики ЄС, охоплюючи співпрацю з 
метою розвитку". Загалом це дозволило б переговірникам ЄС пов'я-
зати співпрацю з питань імміграції з допомогою розвитку та з ін-
шими  видами  зовнішніх  зв'язків.  Утім,  нині  існує  мало  свідчень 
практичної участі EuropeAid або ЄСЗД у такій діяльності. У цьому 
контексті важливо зауважити, що у своєму Висновку щодо реаліза-
ції ГПММ у квітні 2014 р. Рада наполягала на тому, що "необхідно 
активізувати співпрацю і координацію між різними зацікавленими 
сторонами,  а  також  користуватись  тими  вигодами,  які  пропонує  
Європейська  служба  зовнішніх  справ".  Стратегічні  орієнтири  для 
подальшого розвитку галузі свободи, безпеки та правосуддя Ради, 
прийняті в червні 2014 р., зайшли ще далі: "міграційна політика має 
стати набагато важливішою невід'ємною частиною зовнішньої полі-
тики та політики розвитку Союзу".  
Як визнала сама Рада, ГПММ ще не став "повністю інтегрова-
ним" у зовнішню політику чи політику розвитку ЄС. І є всі підстави 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
301 
сумніватися в тому, що це станеться. Те, що з боку різних генераль-
них директоратів відчувалося небажання брати на себе роботу з до-
сягнення цілей міграційної політики, які не пов'язуються з їхніми 
власними пріоритетами чи які можуть поставити під загрозу відно-
сини із третіми країнами, свідчить, що буде складно змусити їх при-
єднатися.  Ці  актори  можуть  на  словах  підтримувати  ГПММ 
(наприклад, зараз міграцію внесено до списку "глобальних викли-
ків" ЄСЗД [474]), але при цьому все одно протистояти спробам пос-
тавити  дипломатичні  відносини,  чи  допомогу  в  цілях  розвитку 
в залежність від співпраці в питаннях міграції.  
Таким чином, у той час, як відмінності в пріоритетах між за-
гальноєвропейськими інституціями, можливо, не є настільки ве-
ликими  чи  комплексними,  як  відмінності  в  інтересах  держав-
членів,  вони  все  ж  є  ще  однією  внутрішньою  перешкодою  на 
шляху подолання проблем у переговорах Євросоюзу щодо пи-
тань зовнішньої міграції [447]. Cкладністю Глобального підходу 
ЄС щодо міграції та мобільності є формування спільних зобов'я-
зань держав ЄС при підписанні міжнародних угод. З огляду на це 
на практиці виявляється, що механізм досягнення співпраці для 
врегулювання питань міжнародної міграції є ефективнішим через 
двосторонні міждержавні переговори.  
З моменту підписання Угоди про асоціацію між Україною та 
Європейським  Союзом  та  набуттям  нею  чинності  1  вересня 
2017 р.  формат  відносин  "Східне  партнерство",  який  об'єднує  
Україну, Молдову, Грузію, Білорусь, Вірменію та Азербайджан, 
уже перетворився на ініціативу "різних швидкостей", адже три 
перші країни із "шістки" хочуть зближення з ЄС, а інші цього 
уникають.  Трійка  лідерів  виконала  всі  завдання,  передбачені  
форматом, підписавши угоди про асоціацію й отримавши безві-
зовий режим перетину кордону з ЄС. Так, у поточному форматі 
партнерство вже не може запропонувати нічого нового для ефек-
тивнішого виконання Угоди про асоціацію. З метою створення 
додаткових стимулів для реформ в Україні та досягнення резуль-
татів до 2020 р. у чотирьох основних сферах, серед яких мобіль-
ність  та  контакти  між  людьми,  у  ЄС  обговорюється  ідея  про 
"Східне  партнерство +"  –  трирічний  план,  легалізований  через 
Європарламент, де готується до схвалення проект рекомендацій 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
302 
для Ради ЄС, Єврокомісії та Служби зовнішніх дій щодо розши-
рення "Східного Партнерства" [187]. 
Україна приділяє значну увагу практичному наповненню галузе-
вої співпраці з Європейським Союзом, а також наближенню до ефе-
ктивних форм взаємодії з євроінституціями та країнами – членами 
ЄС у межах тематичних програм Євросоюзу, створивши юридичну 
основу  для  укладання  двосторонніх  меморандумів  про  доступ  
України до окремих програм ЄС (Протокол до Угоди про партнерс-
тво і співробітництво, Рамкової угоди між Україною та ЄС про зага-
льні  принципи  участі  України  у  програмах  ЄС,  підписаний 
22 листопада 2010 р. під час ХІV Саміту Україна – ЄС) [241]. 
На період до 2020 р. Україна визначила для себе низку про-
грам ЄС, які становлять підвищений інтерес у сфері міграції та 
міжлюдських контактів для розвитку науки, культурної та креа-
тивної індустрії, перспективного розвитку промислово-підприє-
мницького потенціалу:  
⴬ Програма ЄС "Еразмус +", що передбачає налагодження 
міжнародної  міжуніверситетської  та  академічної  співпраці, 
здійснення навчальних обмінів між вищими навчальними за-
кладами, заохочення до навчання за кордоном, реформування 
системи вищої освіти й управління навчальним процесами;  
⴬ Програма "Євростудент". У жовтні 2015 р. Україна приєд-
налася  до  шостого  циклу  дослідницької  програми  Євросту-
дент VI,  ідея  якої  полягає  в  організації  довгострокових 
соціологічних  досліджень  шляхом  опитування  та  здійснення 
контент  аналізу  щодо  соціально-економічних  умов  навчання 
в Європі,  забезпеченні  регулярного  моніторингу  відмінностей 
у системах  освіти  та  пошуку  оптимальних  рішень  з  усунення  
перешкод  для  формування  єдиного  європейського  простору 
освіти.  Дослідження  проекту  з  аналізу  систем  європейської 
освіти  становлять  важливу  інформаційну  базу  для  розгляду  
й ухвалення відповідних рішень на рівні країн – учасниць Боло-
нського процесу.  
⴬ Програма "Горизонт 2020". До найперспективнішої Про-
грами ЄС "Горизонт 2020" з досліджень та інновацій із бюдже-
том  майже  80  млрд  євро  Україна  офіційно  приєдналася 
20 березня 2015 р., коли підписала Угоду щодо участі у про-
грамі у присутності Комісара ЄС з питань досліджень, науки 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
303 
та інновацій К. Моедаша та Міністра освіти і науки України 
С. Квіта. Програма "Горизонт 2020" відкриває нові можливо-
сті для України: мобільність у цілях навчання (стипендії за на-
прямом Марії Склодовської-Кюрі, сприяння розвитку малого 
та середнього бізнесу, інноваційні гранти для підтримки нау-
кового супроводження проектів). Україна займає 33-тє місце 
в рейтингу ТОП-50 найбільш інноваційних країн світу. 
⴬ "КОСМЕ" ("COSME") та "Творча Європа" ("Creative Europa").
У контексті імплементації положень Угоди про асоціацію між 
Україною та ЄС українська сторона співпрацює на основі двос-
торонніх угод і меморандумів із низкою європейських агенцій та 
налагоджує  контакти  з  іншими  з  метою  сприяння  виконанню 
галузевих реформ: 
⴬ Європейським  моніторинговим  центром  із  наркотиків
і наркозалежності (EMCDDA); 
⴬ Агенцією з управління оперативною співпрацею на зовні-
шніх кордонах держав – членів ЄС (FRONTEX); 
⴬ Глобальною  цивільною  навігаційною  супутниковою
агенцією системи GALILEO (GSA); 
⴬ Європейською екологічною агенцією (EEA);
⴬ Європейською агенцією з безпеки праці (OSHA);
⴬ Європейською агенцією з безпеки на морі (EMSA);
⴬ Європейською агенцією з безпеки в повітрі (EASA);
⴬ Європейським  центром  із  профілактики  та  контролю
хвороб (ECDC); 
⴬ Європейською залізничною агенцією (ERA);
⴬ Європейською фундацією з професійної освіти (ETF);
⴬ Європейською агенцією з лікарських засобів (EMA) тощо
[299]. 
Сферою, що нині розвивається найбільш активно, є академі-
чна мобільність, що, у свою чергу, є ефективним засобом інтег-
рації українських науковців у світовий науково-освітній простір. 
Однак досягнення ефективної міжнародної академічної мобіль-
ності в контексті Болонського процесу для України реальне лише 
за умови створення продуктивної системи національної академі-
чної  мобільності,  її  нормативно-правової  бази,  організаційно-
економічного механізму, визначення джерел фінансування та го-
товності до партнерства суб'єктів процесу академічних обмінів.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
304 
З урахуванням європейського досвіду академічної мобільно-
сті, постає спектр завдань, що мають бути вирішені на держав-
ному  рівні  і  стати  основою  вироблення  стратегії  розвитку 
академічної мобільності у вищій освіті як однієї із форм її інтег-
рації у світовий освітньо-науковий простір: 
⴬ Законодавчо-нормативне забезпечення академічної мобі-
льності передбачає відповідне оновлення державного законо-
давства  щодо  вищої  освіти,  візової  підтримки  академічної 
мобільності, захисту прав і безпеки іноземних студентів; роз-
робку  внутрішньоуніверситетського  нормативно-правового 
забезпечення  академічної  мобільності  з  урахуванням  специ-
фіки освітніх закладів; створення механізмів реалізації різних 
форм академічної мобільності, узгоджених із законодавчими 
положеннями ЄС і нормами міжнародного права.  
⴬ Інфраструктурне  і  матеріально-технічне  забезпечення
академічної  мобільності  передбачає  створення  відповідних 
структурних підрозділів у штатному розписі ВНЗ, які повинні 
організовувати  та  шукати  джерела  фінансування  міжнарод-
ного навчання, стажування й обмінів, надавати інформаційну 
та консультативну підтримку щодо програм і грантів з акаде-
мічної мобільності, допомогу в оформленні необхідних доку-
ментів, візовий супровід, медичне страхування тощо; розвиток 
інфраструктури ВНЗ, насамперед, гуртожитків, сучасно осна-
щеного аудиторного фонду тощо. 
⴬ Кадрове забезпечення академічної мобільності. Великою
проблемою є майже повна втрата ефективних структур і мето-
дики підготовки викладачів і кураторів для роботи з інозем-
цями,  особливо  на  підготовчих  факультетах.  Існує  гостра 
необхідність повернення таких напрямів підготовки фахівців, 
зокрема, у філологічні вузи.  
⴬ Інформаційне забезпечення і супровід академічної мобі-
льності передбачає створення та щотижневе оновлення бага-
торівневої  інформаційної  мережі,  яка  має  акумулювати  та 
розповсюджувати  актуальну  інформацію  щодо  академічної 
мобільності  для  всіх  учасників  навчального  процесу  через  
інтернет-сторінку  на  сайті  ВНЗ,  проведення  інформаційних 
семінарів за певними грантовими й обмінними програмами; 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
305 
створення дієвих механізмів рекламування переваг навчання в 
Україні для іноземних студентів тощо.  
⴬ Фінансове  забезпечення  академічної  мобільності  перед-
бачає збільшення державної фінансової підтримки участі та-
лановитої  та  соціально  незахищеної  студентської  молоді  в 
закордонних  освітніх  програмах;  розвиток  програм  держав-
ного та приватного кредитування і субсидування академічної 
мобільності;  пошук  грантів;  вирішення  фінансових  аспектів 
академічних обмінів у межах партнерства ВНЗ різних країн.  
⴬ Адаптаційні програми для учасників академічних обмінів 
передбачають створення відповідних інфраструктур (насампе-
ред дієвого кураторства) для підтримки в адаптації іноземних 
студентів: правової обізнаності, медичного забезпечення, ор-
ганізації побуту та дозвілля, курсів із мовної та загальнокуль-
турної адаптації тощо.   
Участь України у створенні Спільного європейського освіт-
нього  простору,  з  одного  боку,  сприяє  зростанню  мобільності 
студентів  та  професорсько-викладацького  складу,  а  з  іншого  – 
академічна  мобільність  є  необхідною  умовою  формування  са-
мого спільного освітнього простору [18]. 
Міграція висококваліфікованих фахівців може стати однією з 
головних особливостей нової хвилі міграції в Європі. Така ситу-
ація була підтримана з боку ЄС у травні 2015 р. за допомогою 
політики із пріоритетом надання працевлаштування талановитим 
фахівцям, особливо для дослідників у різних галузях науки, інже-
нерам, представникам ІТ-індустрії та лікарям, використовуючи 
механізм "блакитної карти" [499].  
Підвищення мобільності між Україною та ЄС було визначено 
Комісією як один із найважливіших інструментів підтримки ЄС 
для успішного розвитку та здійснення перетворень в Україні. Та-
ким чином, зусилля України, спрямовані на швидке виконання 
вимог для скасування візового режиму з ЄС комісія підтримала, 
запропонувавши, крім того, розширені можливості для мобільно-
сті студентів і молоді.  
Партнерства у сфері мобільності не є юридично обов'язковими 
політичними деклараціями між зацікавленими державами – чле-
нами ЄС і третіми країнами, але така співпраця спрямована на 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
306 
поліпшення управління міграцією у спільних інтересах цих дер-
жав. Досі комісія вела переговори, результатом яких стало підпи-
сання  семи  таких  угод.  Можливість  підписання  Договору  про 
мобільність між Україною та ЄС обговорювали під час голову-
вання  Угорщини  в  ЄС,  але  бажаного  результату  досягнуто  не 
було. За сучасних обставин така форма співпраці отримала новий 
поштовх. Це може  означати не лише полегшення легальної міг-
рації, а й узгодження заходів, спрямованих на боротьбу з явищем 
"відпливу мізків" [449]. Оскільки участь у Партнерствах із питань 
мобільності є добровільною, готовність окремих держав – членів 
ЄС  узяти  участь  у  спільному  розв'язанні  проблем  може  бути 
легко цим протестована.  
 
 
5.3. Україна на шляху до спільного простору  
пам'яті європейських народів 
 
 
Необхідність формування на теренах об'єднаної Європи спіль-
ного простору пам'яті народів, що її населяють, вимагає зваже-
ного  та  толерантного  підходу  до  висвітлення  в  науковій 
літературі подій, що в минулому ставали причиною розбрату на 
європейському континенті. У цьому сенсі актуальними є дослі-
дження,  у  яких  висвітлюється  тернистий  шлях  до  примирення 
держав i народiв через підготовку історичних праць, політичних 
промов,  літературу,  кінематограф,  ЗМІ  та  специфіку  відобра-
ження одних і тих самих історичних подій ХХ ст. у цих джерелах. 
Для України та країн колишнього соціалістичного табору такі ви-
дання є актуальними передусiм тому, що в них досліджуються істо-
ричні  витоки  конфліктного  минулого  народів  і  пропонуються 
шляхи  подолання  своєрідного  вододілу  між  "старою"  і  "новою"  
Європою. Причина цього поділу полягає, головним чином, у неза-
вершеності процесу примирення європейської історії з географією, 
суттю якого є подолання пам'ятевого розколу мiж Сходом i Заходом.  
Необхідність формування на теренах об'єднаної Європи спіль-
ного простору пам'яті народів, що її населяють, вимагає зваженого 
та толерантного підходу до висвітлення в науковій літературі та 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
307 
публіцистиці подій, які в минулому ставали причиною розбрату на 
європейському континенті. Становлення європейського простору 
пам'яті неможливе без наукового обґрунтування витоків конфлік-
тів, що мали місце в минулому. У цьому сенсі актуальними є ви-
дання,  у  яких  висвітлюють  тернистий  шлях  до  примирення 
європейських держав i народiв, якi в минулому ворогували [79], а 
також  реалізація  дослідницьких  проектів  на  кшталт  проекту 
"Війна  пам'яті:  культурна  динаміка  в  Польщі,  Росії  та  Україні" 
(2010–2013),  реалізованого  під  керівництвом  професора  Кемб-
риджського університету Олександра Еткінда на базі університе-
тів Кембриджа (Велика Британія), Бергена (Норвегія), Гронінгена 
(Нідерланди), Гельсінкі (Фінляндія), Тарту (Естонія) [178]. Викла-
дачі, дослідники й аспіранти цих університетів досліджували істо-
ричні  праці,  політичні  промови,  літературу,  кінематограф,  ЗМІ 
трьох народів і специфіку відображення одних і тих самих істори-
чних подій ХХ ст. у цих джерелах.  
Для України та країн колишнього соціалістичного табору такі 
видання та дослідницькі проекти є актуальними передусiм тому, 
що в них досліджуються історичні витоки конфліктного мину-
лого народів і пропонуються шляхи подолання своєрідного водо-
ділу  між  "старою"  і  "новою"  Європою.  Причина  цього  поділу 
полягає, головним чином, у незавершеності процесу примирення 
європейської  історії  з  географією,  суттю  якого  є  подолання  
пам'ятевого розколу мiж Сходом i Заходом. Процесу, що витiсняє 
вияви  полiтичної  солiдарностi,  як  це  сталося  щодо  оцiнки  на-
слiдкiв перемоги над гiтлеризмом. Адже для половини Європи 
поразка  нацистської  Нiмеччини  стала  початком  комунiстичної 
окупацiї та створення "залiзної завiси", а для Заходу Європи важ-
ливiшим є те, що "Червона армiя дала змогу перемогти нацизм 
i покласти край Голокосту" [79]. Як поєднати цi оцiнки у свiдо-
мостi всiх європейцiв, не забуваючи водночас про те, що голов-
ний  редактор  польської  "Gazeta  Wyborcza"  А. Мiхнiк  називає 
"егоїзмом болю", який кидає надмiрно яскраве свiтло на окремi 
епiзоди пережитого минулого, залишаючи в затiнку iншi [79]?  
Аналiз наукових розвідок, присвячених подоланню конфлікт-
ного минулого європейських народів, показує, що європейський 
простір,  який  тривалий  час  підтримував  лише  вісь  пам'яті,  що 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
308 
обертається навколо Німеччини, поступово збагачується новими 
тенденціями: на авансцену повертаються групи населення, при-
несені  у  жертву "пактами"  примирення,  як,  наприклад,  жертви 
франкізму в Іспанії або жертви комуністичної політичної поліції 
в посткомуністичних країнах. До цього контексту слiд долучити 
і спроби засудження комунiстичних режимiв аналогiчно гiтлерiв-
ському, чого наполегливо домагаються представники колишнiх 
комунiстичних  країн  у  Парламентськiй  асамблеї  Ради  Європи. 
Полiтичнi лiдери країн Заходу мають пiдтримати таку оцiнку ко-
мунiзму  заради  спокути  так  званого  ялтинського  грiха  1945 р. 
Зробити цей важливий крок варто ще й тому, що в бiльшостi дер-
жав пострадянського простору злочини сталiнського тоталiтар-
ного  режиму  досi  не  засуджено,  а  його  головного  архiтектора, 
принаймнi в сучаснiй Росiї, називають уже не кривавим диктато-
ром, а "ефективним менеджером", який задля перетворення СРСР 
у наддержаву пожертвував життям мiльйонiв людей. 
Маніпулювання в такий спосiб історією та пам'яттю пов'язане 
із прагненням декого з тих, хто вчиняв масові злочини і часто-
густо досі лишається при владі, "стерти сліди". Таке маніпулю-
вання, як слушно зазначає французький дослідник Жорж Мінк, 
"немовби  стає  продовженням  злочину,  але  вже  за  умов,  коли 
життя знову стало "нормальним". Воно виявляється в незлічен-
них формах, як-от фальсифікація подій, ліквідація доказів, забо-
рона доступу до архівів або їхнє знищення, репресії проти свідків 
або їхнє усунення, запровадження цензури та переслідування тих, 
хто інакше висвітлює ці події" [79].  
Яскравим  прикладом  такого  підходу  є  висвітлення  трагедії 
голодомору 1932–1933 рр. в Україні російськими й українськими 
науковцями. Незважаючи на те, що нині дослідниками опубліко-
вано понад 10 тис. праць, присвячених різним аспектам цієї тра-
гедії,  в  українському  і  російському  суспільстві  є  чимало  тих 
(переважно  симпатиків  радянського  тоталітарного  минулого), 
хто  піддає  сумніву  штучний  характер  голодомору  і  мотиви, 
якими керувалися лідери СРСР, вдаючись до покарання голодом 
мільйонів  своїх  співгромадян,  левова  частка  яких  була  україн-
цями.  Мовляв,  не  існує  прямих  доказів  злочину  Й. Сталіна  та 
його найближчого оточення.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
309 
Припустимо, що таких документів ніколи й не буде знайдено, 
однак це жодним чином не перекреслює ваги непрямих доказів 
про умисний характер спланованого сталінським Кремлем людо-
мору  в  Україні.  Адже  один  лише  широковідомий  нині  лист 
Й. Сталіна до Л. Кагановича від 11 серпня 1932 р., у якому гене-
ральний секретар ЦК ВКП(б) вимагає вичавити з України нібито 
прихований хліб, незважаючи на будь-які жертви, і паралельно 
здійснити репресивну "чистку" суспільства від "українських на-
ціоналістів", можна розглядати як конкретне завдання, покликане 
прискорити остаточне "вирішення українського питання" [256].  
Опубліковані  українськими  науковцями  архівні  документи 
[48], переконують нас у тому, що всі подальші події можна розг-
лядати  як  виконання  сталінських  завдань,  внаслідок  чого  було 
здійснено геноцид українського селянства і піддано фізичному 
знищенню українську інтелігенцію. Здоровий глузд не дозволяє 
бачити в цьому подвійному ударі щось випадкове. Це була війна 
сталінського режиму на цілковите духовне та фізичне винищення 
української нації. Майже 85 років минуло з часу голодомору-ге-
ноциду українського народу 1932–1933 рр., але досі не постав-
лено питання про відповідальність за безпрецедентний голокост 
української нації. Звісно, є багато голосів проти такої постановки 
питання,  мовляв,  оскільки  більшість  виконавців  злочинних  рі-
шень Кремля загинули під час Великого терору 1937–1938 рр. і, 
тим самим, отримали своє покарання, то навіщо ворушити ми-
нуле. Проте як бути з українськими селянами – жертвами голодо-
мору, життя яких було покладене на вівтар перемоги так званого 
сталінського соціалізму? Крім того, жертвами нечуваного в істо-
рії голоду-геноциду стали не лише мільйони українських селян, а 
й українство, українська ідея загалом. Саме тоді було згорнуто 
політику "українізації", а на місце померлих від голоду українсь-
ких селян переселено мешканців інших регіонів СРСР.  
Тема Голодомору посідає окреме місце в українсько-російсь-
ких відносинах. Сучасне керівництво Російської Федерації, що 
проголосила себе не лише правонаступницею, але й продовжува-
чем СРСР, прагнучи відтворити статус великої держави на між-
народній арені, у тому числі й апелюючи до позитивної частини 
спадщини СРСР, впритул не помічає у діях сталінського Кремля, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
310 
що призвели до геноциду українського народу внаслідок голод-
ного мору 1932–1933 рр., ознак свідомо спланованого злочину. 
І це попри те, що нині 26 країн світу офіційно визнали Голодомор 
актом геноциду українського народу.  
Головною перешкодою на шляху міжнародного визнання Го-
лодомору 1932–1933 рр. геноцидом українського народу є пози-
ція офіційного Кремля, оприлюднена міністерством закордонних 
справ Російської Федерації ще до ухвалення українським парла-
ментом закону України "Про Голодомор 1932–1933 рр. в Україні" 
28 листопада 2006 р. В офіційному документі МЗС РФ голодомор 
в Україні 1932–1933 рр. названо "так званим "голодомором" і за-
явлено,  що  Росія  не  визнаватиме  його  геноцидом  за  етнічною 
ознакою,  оскільки  "абсолютно  очевидно,  що  проводилася  вона 
(політика, що призвела до голодомору. – Авт.) не за національ-
ною ознакою" [74].  
Збагнути логіку цього формулювання й уперте небажання офі-
ційного Кремля визнати очевидні речі неважко, адже такий підхід 
в оцінці української трагедії путінська Росія успадкувала від "де-
мократичної" Росії доби президента Б. Єльцина. Уже восени 1991 р., 
коли  у  Свердловську  (нині  –  Єкатеринбург)  відбувся  останній 
Всесоюзний симпозіум з проблем аграрної історії, російські істо-
рики не заперечували голоду в Україні, але категорично відхи-
ляли  його  антиукраїнську  спрямованість.  Перша  спроба  на 
офіційному рівні переконати російську сторону в тому, що голо-
домор 1932–1933 рр. в Україні був умисною акцією сталінського 
Кремля для упокорення незгодних із його політикою українців, 
датується травнем 1993 р. Тоді посольство України в Росії орга-
нізувало інформаційно-аналітичну конференцію "Голодомор 1932–
1933 рр.: трагедія та застереження". Українські вчені, політики та 
журналісти  говорили  про  терор  голодом,  застосований  Кремлем 
проти  України,  російські  –  стверджували,  що  сталінські  репресії 
були позбавлені національного забарвлення. Тільки колишній диси-
дент,  на  той  час  –  голова  комісії  з  прав  людини  Верховної  Ради  
Російської Федерації С. Ковальов знайшов у собі мужність сказати, 
звертаючись до української сторони: "Вибачте нас!" [74].  
Чим пояснити стриманість російських учених у питанні про 
геноцид?  Вочевидь  тим,  що  міжнародне  співтовариство  щораз 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
311 
активніше використовує в повсякденному житті "Конвенцію про 
попередження злочину геноциду і покарання за нього" від 9 гру-
дня 1948 р. Зокрема, у міжнародному форумі "Запобігання гено-
циду: загрози та відповідальність", який відбувся у Стокгольмі в 
січні  2004  р.  брали  участь  керівники  багатьох  держав.  Ключо-
вими були такі питання: політичні, ідеологічні, економічні та со-
ціальні  корені  насильства,  пов'язаного  з  геноцидом;  механізми 
запобігання та реагування на міжнародному рівні на загрозу ге-
ноциду; використання дипломатичних, гуманітарних, економіч-
них і силових механізмів запобігання геноциду.  
Звичайно,  якщо  Росія  бажає  успадкувати  здобутки  радянської 
епохи  (передусім  статус  космічної,  ракетно-ядерної,  великої  дер-
жави тощо), вона має успадкувати й увесь той негатив, що супрово-
джував радянську тоталітарну державу. Натяк на таку "повинність" 
зробив ще 2004 р. Європейський парламент, коли визнав актом ге-
ноциду депортацію чеченців у 1944 р. Однак мало хто хоче без край-
ньої необхідності успадковувати навіть моральну відповідальність 
за злочини попередніх режимів, тому Кремль є рішучим противни-
ком визнання українського Голодомору геноцидом.  
Українська  дослідниця  О. Пахльовська  вважає,  що  Росія  не 
визнає відповідальних за Голодомор, зокрема й тому, що не ви-
знає  відповідальних  загалом  за  комунізм.  "Чи  щось  міняє  той 
факт, – зауважує дослідниця, – що ця ідеологія "амортизована" 
фальшивими ідеологемами "світової революції", "інтернаціоналі-
зму"  тощо?  Генеалогічно  вона  є  крайнім  виявом  російського  
імперіалізму, як нацизм – імперіалізму німецького. Так що міра 
та зміст відповідальності – однаковий. Проте саме там, де йдеться 
про усвідомлення цієї відповідальності, і починаються розбіжності. 
І  це  є  розбіжність  між  історією  як  побудовою  критичної  пам'яті  
в культурі європейській – та історією як побудовою апологетичної 
пам'яті в культурі, що протиставляє себе європейським цінностям. 
Ось тому в Європі, – констатує вчена, – загалом сформувалася пос-
ттоталітарна історіографія, що має свою категоричну автономію від 
системи влади. А в Росії постійно переписується історія залежно від 
ідеологічних орієнтацій керівництва держави" [192].   
Як і за часів Російської імперії, автори сучасних російських 
підручників  з  історії  наполягають  на  особливій  місії,  що  її  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
312 
виконувала  і  виконує  Росія  у  ХІV–ХХІ  ст.  Відтак,  зазначають  
українські історики І. Гирич і О. Радзивілл, "читач має зробити 
висновок, що до російської історії не можна підходити з мірками 
цивілізованої Європи і західного світу. Цим фактично проголо-
шується  теза  про  існування  двох  –  чи  багатьох  –  історичних 
правд" [43]. Останні підручники "трактують історію Росії з пози-
ції сили, виправдовують мілітаризм й агресивні устремління ро-
сійської  держави.  Вони  містять  ксенофобські  трактування, 
демонізують інші нації, формуючи образ ворога, чим фактично 
відтворюють  стару  біполярну  модель  світу  часів  Й. Сталіна  – 
Л. Брежнєва. Російські шкільні автори використовують метод по-
двійних стандартів (те, що добре для росіян – погано для неро-
сіян). Приклад – ставлення до колабораціонізму як явища під час 
Другої світової війни. Безапеляційно стверджується принципова 
відмінність колабораціонізму в Радянському Союзі і Німеччині. 
Проте  яка  принципова  відмінність  між  колабораціоністами  ро-
сіян, поляком Б. Бєрутом й угорцем М. Ракоші та колабораціоні-
стами  німців  –  угорцем  Салаші  і  словаком  Гахою?  Термін 
"колабораціонізм" давно став молотом для побивання людей, не-
згодних зі сталінщиною/радянщиною" [43].  
Не позбавлена від певних "відступів" і не є iдеалом у ставленнi 
до  проблематичного  минулого  і  Європа  (ЄС),  яку  згадують  як 
зразок успiшного мирного співіснування між колишніми воро-
гами.  І  все  ж,  у  той  час,  коли,  на  думку  російського  історика 
Ю. Афанасьєва,  "Європа  стурбована  тим,  як  подолати  реалії  
європейського минулого, як від них піти, то Росія – тим, як до 
реалій  "війни  світів"  повернутися,  як  їх  відшукати  в  нових  
умовах"  [4].  Відшукали,  у  2008 р.  за  мовчазної  згоди  Заходу 
Російська Федерація фактично відторгнула від  міжнародно  ви-
знаної території Грузії, відповідно, Абхазію і Південну Осетію, а 
2014 р., скориставшись проголошеною РФ і США політикою "пе-
резавантаження", Кремль анексував український Крим і розпочав 
збройну агресію проти України на Донбасі.  
Цим діям Москви передувала відповідна робота російських спец-
служб, які цілеспрямовано працювали із проросійськи налаштова-
ними  представниками  владної  еліти  України  і  решти  країн  СНД 
з тим, щоб спрямувати владу цих держав на конфронтаційний шлях 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
313 
у  взаєминах  із  Заходом.  Якщо  для  режиму  президента  Білорусі 
О. Лукашенка цей підхід не є чимось новим, то у владній верхівці 
України такі тенденції виявилися після перемоги на президентських 
виборах  2010 р.  проросійського  кандидата  В. Януковича.  Темою 
для обґрунтування цього повороту в політиці пам'яті в Україні було 
обрано сталінську добу радянської історії й, зокрема, питання про 
внесок СРСР у перемогу над німецьким нацизмом.  
Так, навесні 2010 р., напередодні 65-ліття закінчення Другої 
світової війни в Європі, з подачі офіційного Кремля "нова" влада 
в Україні в особі президента та призначеного ним Кабінету міні-
стрів за посередництва підконтрольних їм засобів масової інфор-
мації здійснила спробу підмінити виважений історичний аналіз 
наслідків тієї жахливої війни для українського народу заяложе-
ним ще за радянської доби міфом про "велику перемогу". Неук-
раїнська  за  своїм  персональним  складом  та  ціннісними 
орієнтирами влада України запропонувала українцям забути про 
понад 10-мільйонні людські втрати, руйнацію народногосподар-
ського комплексу, втрачені ілюзії щодо пом'якшення репресивної 
політики більшовицького тоталітарного режиму і втішатися спі-
льним парадом перемоги за участю російських і білоруських во-
яків у Києві під червоними стягами "спочилого в Бозі" СРСР та 
портретами його кривавого диктатора Сталіна.  
Усі ці дії не надто стурбували б національно свідомих грома-
дян України, якби за ним не приховувалася цілеспрямована іде-
ологічна кампанія Кремля, метою якої є дискредитація політики 
відновлення української національної пам'яті, активно впрова-
джуваної після Помаранчевої революції 2004 р. третім президе-
нтом України В. Ющенком. У перші 50 днів свого урядування 
президент  України  у  2010–2014 рр.  В. Янукович  та  його  ко-
манда піддали ревізії, всупереч Конституції і законам Українсь-
кої держави, практично всі найвагоміші здобутки в цій царині, 
запропонувавши натомість повернути національну пам'ять ук-
раїнців на радянські (читай – російські) рейки. Розпочато ж ре-
візію  із  заперечення  Голодомору  1932–1933  рр.  як  геноциду 
українського народу, мовчазної згоди владної верхівки на вста-
новлення пам'ятника кату українського та інших народів СРСР 
Сталіну в Запоріжжі, та домовленості міністрів освіти України 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
314 
та  Росії  про  спільний  урок  пам'яті  до  Дня  перемоги,  під  час 
якого  рекомендовано  зосередитися  на  "героїчних  сторінках  
спільної історії країн СНД".  
Спрямовуючи  історичну  пам'ять  українців  про  події  Другої 
світової війни в русло радянського міфу про вирішальний внесок 
народів Радянського Союзу в перемогу над нацизмом, проросій-
ська влада, що клялась у своїй відданості курсу України на євро-
інтеграцію,  насправді  прагнула  віддалити  на  невизначений  час 
Україну від перспективи членства у Європейському Союзi. Адже 
одним із вагомих чинників вступу до ЄС є внутрішня консоліда-
ція українського суспільства. Досягти цієї мети можна лише за 
умови формування національної та історичної пам'яті, не спотво-
реної ідеологічним міфами та нашаруваннями.  
 
 
  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
315 
 
 
 
ВИСНОВКИ 
 
 
 
Таким чином, у монографії зібрано науковий доробок предста-
вників різних соціогуманітарних галузей, що є комплексним під-
ходом  аналізу  відносин  України  та  Євросоюзу  у  форматі 
асоціації. У цьому контексті авторський колектив представляє по-
літичну,  історичну,  економічну,  правову  й  інформаційну  сфери 
знань, що тим самим дозволяє найбільш детально і всебічно ви-
вчити зазначену проблематику. 
Авторами широко розглянуто питання еволюції Євросоюзу у 
сфері  зовнішньої  політики,  зокрема  і  щодо  України,  політики, 
безпеки й оборонної співпраці між його учасниками. Важливим у 
цьому напрямі є вплив чинника Російської Федерації на безпекову 
ситуацію в об'єднаній Європі, трансатлантичну єдність та голо-
вно на Україну, що визначила євроатлантичний вектор своєї зов-
нішньої  політики  як  пріоритетний.  Саме  підписання  Києвом 
угоди про асоціацію з ЄС призвело до тектонічного зсуву у сис-
темі європейської та глобальної безпеки та спричинило тим са-
мим  жорстку  геополітичну  турбулентність  на  стику 
європейського та євразійського (пострадянського) просторів. 
Можна стверджувати, що український євроінтеграційний чин-
ник зумовив прискорення трансформації транзитивного світопо-
рядку  та  перехід  до  нової  світ-системи,  сутність  якої  поки 
віддалена  від  раціонального  сприйняття,  розуміння  й  осмис-
лення. Доведено, що системна глобальна криза викликана діями 
Росії, зумовлює пошук усіма міжнародними акторами алгоритму 
з її виходу – передусім за участі провідних світових геополітич-
них гравців, таких як США і НАТО, а також міжнародних органі-
зацій на кшталт ООН, ОБСЄ, РЄ тощо. Обґрунтовано, що Україні 
з метою успішного протистояння російській агресивній стратегії 
варто зміцнювати власну правосуб'єктність на міжнародній арені 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
316 
задля  формування  геополітичної  альтернативи  розвитку  країн  
пострадянського простору. 
Окремо висвітлено гуманітарну сферу відносин України з Євро-
пейським Союзом. Надзвичайно важливими чинниками розуміння 
зближення  України  з  об'єднаною  Європою  на  тлі  цивілізаційної 
близькості є входження нашої держави у спільний простір пам'яті 
європейських народів, які разом з Україною пережили надзвичайно 
важкі етапи своєї історії, пов'язані з тоталітарним минулим та Дру-
гою світовою війною. Не залишився поза увагою науковців і такий 
ключовий момент, як формування спільного інформаційного прос-
тору між Україною та ЄС, зокрема через упровадження суспіль-
ного мовлення в Україні та приватизацію друкованих ЗМІ, що є 
одним з аспектів угоди про асоціацію з ЄС. Не менш важливою на 
цьому тлі є виважена державна інформаційна політика України, що 
служить інструментом формування громадської думки на шляху до 
євроінтеграції України.  
Загалом же  праця буде  важливою у виробленні  світоглядної  
картини як серед наукових кіл, так і широкого загалу щодо розу-
міння  нагальності  потреби  зближення  України  з  євроатлантич-
ними  структурами,  кінцевою  метою  якого  є  набуття 
повноправного членства в ЄС. Адже лише формування адекват-
ної  та  виваженої  громадської  позиції  дозволить  максимально  
скоротити тернистий шлях Української держави до омріяної об'єд-
наної Європи та знизити ступінь загроз і викликів, що постають 
на тлі нинішніх геополітичних трансформацій. 
У справі протистояння загрозам, що спіткали сучасний світ, 
багато залежатиме не лише від традиційних переваг потужності 
діючих у міжнародному середовищі акторів, але й від культиву-
вання ними певних етичних норм і соціальних впливів та розв'я-
зання  проблеми  контролю  й  управління  інформаційного 
середовища, яке також може бути змінено при  визнанні, що су-
часна інформаційна зброя суперечить стандартам безпеки. 
Перевагою євроінтеграції є її внутрішній вимір, тобто, гли-
бокі реформи, яких так очікують українці у всій країні. Боротьба 
з корупцією, реформа силових структур, системи охорони здоро-
в'я, децентралізація влади – ці й інші елементи прямо пов'язані 
з європейським  курсом,  і  це  потрібно  постійно  пояснювати.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
317 
Більше того, кожен українець має дізнаватися з інформаційних 
посилів, що та чи інша реформа означатиме для нього особисто. 
Отже, успіх на шляху просування України цим курсом та на-
дання відносинам Україна – Європейський Союз якісно нового 
статусу значною мірою залежатиме від здійснення державної ін-
формаційної політики. 
Загроза терористичних атак з боку іноземців-мусульман зму-
сила  певні  країни  ЄС  розпочати  лібералізацію  своєї  політики 
щодо мігрантів зі Східної Європи, значно спростивши процедуру 
отримання довготермінових робочих віз для висококваліфікова-
них фахівців з України з рідкісними спеціальностями. Питання 
короткотермінових  поїздок  українців  до  Європи  без  візи,  що 
стало одним із головних міграційних питань у відносинах Укра-
їни з ЄС, убачається вичерпаним, оскільки не може спричинити 
значного зростання рівня нелегальної міграції. Крім цього, безві-
зовий режим може також поліпшити ситуацію із циклічною міг-
рацією, завдяки чому українські мігранти зможуть подорожувати 
до ЄС на короткі проміжки часу та мігранти, що подорожують до 
Європи на триваліші періоди, зможуть повертатися до України 
частіше. Це посилить зв'язки українських трудових мігрантів за 
кордоном з батьківщиною. Водночас немає підстав вважати, що 
такий  режим  спричинить  очікуване  різке  збільшення  кількості 
трудових мігрантів з України, оскільки для легального працевла-
штування в державах ЄС українцям потрібна робоча віза. Більше 
того, після встановлення безвізового режиму прогнозується роз-
виток туризму та зміцнення економічних зв'язків, що може пози-
тивно  позначитися  на  можливості  подальшої  інтеграції,  як-от, 
створенні митного союзу між Україною та ЄС. 
Надання Україні асоційованого членства фактично позбавляє 
Росію важелів залучення Києва до ЄАЕС. Росія, ціною значних 
економічних втрат, намагається утримати Україну у сфері влас-
них стратегічних інтересів, незважаючи на мінімальні шанси на 
перемогу у цьому змаганні із колективним Заходом. Особливої 
ваги питання збереження геополітичного впливу РФ над Украї-
ною набуло після подій 2014 р., відомих як Революція гідності. 
Перегляд  і  зміна  кордонів  суверенної  держави  шляхом  анексії 
Кримського півострова та подальшого розпалювання "гібридного 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
318 
конфлікту" у південно-східних регіонах України стали справжнім 
викликом, який Росія кинула Заходу. Можна стверджувати, що 
проектування впливу на Україну визначатиме майбутнє не лише 
євразійського простору але й багато в чому світового порядку.   
Наразі асоціація з Євросоюзом стала головним форматом, що 
визначає подальші напрями розвитку нашої держави загалом, та її 
правової системи, зокрема. Насамперед ідеться про значне поси-
лення впливу права Євросоюзу на правову систему України, особ-
ливо у сферах, охоплених ЗВТ, де УА передбачає чіткі зобов'язання 
України  поступово  наближувати  власне  законодавство  до  норм 
і стандартів ЄС. Внаслідок його виконання відбуватиметься моде-
рнізація  норм  діючого  українського  законодавства  на  основі 
aquis ЄС, що призводитиме до європеїзації законодавства України. 
При цьому в УА закладено чітку обумовленість лібералізації то-
рговельних відносин своєчасністю, повнотою і якістю наближення 
українського законодавства до acquis ЄС. Угода передбачає дієвий 
механізм  контролю  за  виконанням  Україною  взятих  зобов'язань, 
у тому числі здійснення постійного оцінювання з боку інститутів 
ЄС стану виконання Україною заходів щодо гармонізації законо-
давства, включаючи аспекти впровадження та правозастосування. 
Через це імплементація Угоди є надважливим і водночас над-
складним завданням, що потребує спеціальної уваги та злагодже-
ної роботи від усіх гілок влади. Очевидно успішна імплементація 
УА   н е м о ж л и в а   б е з   с т в о р е н н я   У к р а ї н о ю   д і є в о г о   н а ц і о н а л ь н о г о   о р -
ганізаційно-правового  механізму,  покликаного  забезпечувати 
правові й інституційні засади реалізації Угоди. 
Наразі перед Україною стоять надскладні завдання з гармонізації 
законодавства до acquis ЄС. Однак у перспективі виробництво укра-
їнських товарів за вимогами європейського законодавства має поле-
гшити їхній доступ на ринки інших країн світу. 
Суттєвим фактором, що, безумовно, впливатиме на розвиток 
відносин України з усім Євросоюзом, та Великою Британією зо-
крема, стане подальша доля "Brexit". Україна повинна вже зараз 
опрацьовувати можливі варіанти правового регулювання відно-
син із Великою Британією після "Brexit". 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
319 
Таким чином, нині практична реалізація УА стала чинником, 
що визначає подальші напрями розвитку українського правопоря-
дку. Завдяки передбаченим УА зобов'язанням європеїзація законо-
давства  стає  системним  правовим  явищем,  що  забезпечує 
інтеграцію України із внутрішнім ринком ЄС та визначає напрям 
розвитку всієї правової системи України.  
І,  насамкінець,  слід  зауважити:  автори  монографії  сподіва-
ються, що їхня праця буде важливою у виробленні світоглядної 
картини як серед наукових кіл, так і широкого загалу щодо розу-
міння  нагальності  потреби  зближення  України  з  євроатлантич-
ними  структурами,  кінцевою  метою  якого  є  набуття 
повноправного членства в ЄС. Адже лише формування адекват-
ної та виваженої громадської позиції дозволить максимально ско-
ротити  тернистий  шлях  Української  держави  до  об'єднаної 
Європи та знизити ступінь загроз і викликів, що постають на тлі 
новітніх геополітичних трансформацій. 
 
  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
320 
 
 
 
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ 
 
 
 
1. Акуленко  Л.  Початок  режиму  вільної  торгівлі  з  ЄС.  Які 
зміни чекають на український бізнес [Електронний ресурс] / Л. Аку-
ленко,  О.  Бровко,  В. Микуляк  // Європейська  правда.  –  26 листо-
пада 2015.  –  Режим  доступу  :  http://www.eurointegration.com.ua/ 
articles/2015/11/26/7041241. 
2. Алпатов М. В. Этюды по истории западноевропейского ис-
кусства / М. Алпатов. – М. : Изд-во Академии художеств СССР, 
1963. – 423 с. 
3. Андрощук  Г.О.  Інноваційна  політика  європейського  Со-
юзу / Г.О. Андрощук, Р.Є. Еннан // Наука та інновації. – 2009. – 
Т. 5. – № 5. – С. 85–97.  
4. Афанасьев Ю. Мы – не рабы? (Исторический бег на месте: 
"особый  путь"  России)  [Электронный ресурс]  / Ю. Афанасьев.  – 
2009. – 19 с. – Режим доступу : https://www.litmir.me/bd/?b=95046.  
5. Бек У. Что такое глобализация? / У. Бек.  – М. : Прогресс-
Традиция, 2001. – 304 с. 
6. Белов Г.А. Тысяча лет франко-русских отношений (Выста-
вка архивных документов в Париже) / Г.А. Белов // Исторический 
архив. – 1960. – № 5. – С. 173–179. 
7. Березовська  І.А.  Актуальні  проблеми  викладання  права 
ЄС в Україні / І.А. Березовська // Матеріали українсько-польсь-
кої міжнародної наукової конференції "Класичний університет у 
контексті  викликів  епохи  (Classic  University  in  the  Context  of 
Challenges  of  the  Epoch)",  22–23  вересня  2016  р.,  м. Київ.  –  К., 
2016. – C. 141–143. 
8. Березовська  І.А.  Гармонізація  законодавства  України 
щодо  технічних  стандартів  з  правом  Євросоюзу  в  контексті 
Угоди  про  асоціацію  / І.А.  Березовська  // Право  України  –  К., 
2013. – № 8. – С. 184–200. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
321 
9. Березовська І.А. Концепція прозорості в угоді про асоціа-
цію  між  Україною  та  Європейським  Союзом  / І.А. Березовська 
// Право України. – К., 2015. – № 8. – С. 53–64. 
10. Березовська І.А. Правові інструменти реалізації зони віль-
ної торгівлі України з Європейським Союзом / І.А. Березовська 
// Право України. – К., 2016. – № 4. – С. 35–45. 
11. Березовська І.А.  Реформування  українського  законодав-
ства щодо виробництва ветеринарних препаратів у світлі асоціа-
ції  України  з  ЄС  / І.А. Березовська  // Науково-технічний 
бюлетень  Державного  науково-дослідного  контрольного  інсти-
туту ветеринарних препаратів та кормових добавок і інституту бі-
ології тварин. – Л., 2017. – Вип. 18. – № 2.– С. 503–510. 
12. Березовська І.А. Угоди про асоціацію в праві Європейсь-
кого Союзу / І.А. Березовська // Актуальні проблеми міжнарод-
них відносин. – К., 2014. – Вип. 121, ч. І. – С. 147–156. 
13.  Беррес  Л.  Украина  пугает  нестрашными  санкциями 
/ Л. Беррес // Московский комсомолец. – 2014. – № 167. – С. 2.  
14.  Бецко  Г.  Роль  громадського  мовлення  у  демократичних 
суспільствах (фрагменти) [Електронний ресурс] / Галина Бецко. 
– Режим доступу :  http://www. mediareform.com.ua/docs/becs.doc 
(13.07.2014). 
15. Бжезинский З. Великая шахматная доска (Господство Аме-
рики и его геостратегические императивы) / З. Бжезинский ; пер. 
з англ. О.Ю. Уральской. – М. : Междунар. отношения, 1998. – 256 с.  
16. Бжезинский З. Характер игры меняется. Запад принимает 
твердую позицию по России [Электронный ресурс] / З. Бжезин-
ский.  –  Режим  доступа  :  http://obozrevatel.com/politics/31597-
bzhezinskij-harakter-igryi-menyaetsya-zapad-sejchas-prinimaet-tverduyu-
pozitsiyu-po-rf.htm.   
17. Білозубенко В.С. Зміст і механізм реалізації інноваційної 
політики Європейського Союзу / В.С. Білозубенко // Вісник Хме-
льницького нац. ун-ту. – 2010. – № 4. – T. 4. – C. 162–166. 
18. Богачевська І.В. Академічна мобільність як фактор інтег-
рації України у світовий науково-освітній простір [Електронний 
ресурс] : аналіт. записка Національного інституту стратегічних 
досліджень  / І.В. Богачевська,  С.І. Здіорук.  –  Режим  доступу  : 
http://www.niss.gov.ua/articles/1421. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
322 
19. Богдан  Н.И.  Инновационная  политика  Европейского  
Союза: новые тенденции / Н.И. Богдан // Белорусский экономи-
ческий журнал. – 2003. – № 4. – С. 87–97. 
20. Бондаренко К. Навіщо Путіну Україна [Електронний ресурс] 
/ К. Бондаренко / ТСН: аналітика. – 29 квітня 2014. – Режим доступу 
: http://tsn.ua/analitika/navischo-putinu-ukrayina-347542.html.  
21. Борщевський В.В. Стратегія економічної інтеграції Укра-
їни: зона вільної  торгівлі VS митний союз? / В.В. Борщевський 
// Стратегія  розвитку  України.  Економіка,  соціологія,  право.  – 
2011. – Т. 1. – № 4. – С. 29–32. 
22. Брижань І.А. Роль та необхідність  підтримки  кластерів  для  
підвищення  регіональної  конкурентоспроможності  [Електронний 
ресурс] / І.А. Брижань, А.О. Єрмакова // Вісник Хмельницького на-
ціонального університету. Серія: Економічні науки. – 2012. – № 1. – 
С.  265–269.  –  Режим  доступу  :  http://www.nbuv.gov.ua/ old_jrn/ 
Soc_Gum/Vchnu_ekon/2012_1/265-269.pdf. 
23. Будкін В.С. Геополітичні та геоекономічні наслідки росій-
сько-українського конфлікту / В.С. Будкін // Актуальні проблеми 
міжнародних відносин. – 2014. – Вип. 121. – Ч. І. – C. 201–209. 
24. Бульвінський А.Г.  Позиція  Росії  щодо  європейського  век-
тору модернізації України (на прикладі полій 2013 р.) / А.Г. Бульві-
нський // "Третя хвиля" демократизації на теренах Євразії: досвід 
новітньої історії та виклики сучасності : зб. наук. праць. / за заг. 
ред. П.М. Рудякова. – К. : Вид-во "Фенікс", 2015. – С. 362–372.   
25.  Бураковський І. Біла книга. Як реалізувати експортний по-
тенціал України за умов глобалізації. Пропозиції щодо політики 
сприяння розвитку українського експорту / І. Бураковський та ін. 
– К. : Інститут економічних досліджень і політичних консульта-
цій, АО "АФ "Сергій Козьяков та Партнери", 2014. – 133 с.  
26.  В ЄС заявили, що не готові визнати присутність військ РФ 
на Донбасі через брак інформації [Електронний ресурс] // Інфор-
маційне агентство УНІАН. – 2014. – 14 листоп.  – Режим доступу : 
https://www.unian.ua/politics/1009408-v-es-zayavili-scho-ne-gotovi-
viznati-prisutnist-viysk-rf-na-donbasi-cherez-brak-informatsiji.html. 
27.  В МИД Британии заявили, что после Brexit Киев и Лондон 
могут подписать более выгодное торговое соглашение [Электрон-
ный ресурс] // Гордон.ua. – 20 сентября, 2017. – Режим доступа : 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
323 
http://gordonua.com/news/money/v-mid-britanii-zayavili-chto-posle-
brexit-ukraina-i-velikobritaniya-mogut-podpisat-bolee-vygodnoe-
torgovoe-soglashenie-208091.html  
28. В Україні за два роки заборонили трансляцію 73 російсь-
ких  каналів  [Електронний  ресурс]  / ZIK.  –  2016.  –  6  верес.  –  
Режим  доступу  :  http://zik.ua/news/2016/09/06/v_ukraini_za_dva_ 
roky_zaboronyly_translyatsiyu_73_rosiyskyh_kanaliv_840062. 
29. В Україні розпочала роботу місія ЄК щодо оцінки системи 
держконтролю з моніторингу залишків ветпрепаратів у тваринах 
і  тваринницькій  продукції  [Електронний  ресурс]  / Державна  
служба України з питань безпечності харчових продуктів і захисту спо-
живачів. – 05.09.2016. – Режим доступу : http://www.consumer.gov.ua/ 
News/344/V_Ukraini_rozpochala_robotu_misiya_EK_shchodo_otsi
nki_sistemi_derzhkontrolyu_z_monitoringu_zalishkiv_vetpreparativ
_u_tvarinakh_i_tvarinnitskiy_produktsii. 
30. Васильев  В.  Шевцова:  "Внешняя  политика  для  Кремля 
стала инструментом решения внутренних задач" [Электронный 
ресурс] / В. Васильев // Голос Америки. – 22 июля 2015. – Режим 
доступа  :  http://www.golos-ameriki.ru/content/shvetsova-criticizes-
kremlin/2872997.html.   
31. Верховна Рада України: офіційний веб-портал [Електрон-
ний ресурс]. – Режим доступу : http://rada.gov.ua. 
32. Вєдєнєєв Д.В. Юність української дипломатії. Становлення 
зовнішньополітичної служби Української держави. 1917–1923 рр. : 
монограф. / Д. Вєдєнєєв, Д. Будков. – К. : К.І.С., 2006. – 312 с.  
33.  Вивчення стану розвитку медіа в Україні у 2016 р. [Елект-
ронний ресурс] // Всеукраїнське соціологічне дослідження міжнаро-
дної  організації  Internews  Network  в  рамках  проекту  USAID  
"У-Медіа". – Sep. 15, 2016. – Режим доступу : http://www.slideshare.net/ 
umedia/usaid-umedia-annual-media-consumption-survey. 
34. Виробництво основних видів продукції тваринництва за ре-
гіонами у 2015 р. [Електронний ресурс] // Україна у цифрах 2015 : 
стат. зб. / за ред. І.М. Жук. – К. : Державна служба статистики України, 
2016.  –  Режим  доступу  :  http://istmat.info/files/uploads/53010/ 
ukraina_v_cifrah_2015.pdf. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
324 
35. Відносини Україна – ЄС: факти, дати, події, учасники [Елект-
ронний ресурс] // Європейська інтеграція України. – 2014. – 17 берез. 
– Режим доступу : http://eu4ukr.wixsite.com/europeanchoice/ukraine-eu.   
36. Военная доктрина Российской Федерации (утв. Президен-
том  РФ  25.12.2014  № Пр-2976)  [Электроннй  ресурс].  –  Режим  
доступа : http://www.kremlin.ru/events/president/news/47334. 
37. Восемь стран ЕС против Северного потока-2 [Электрон-
ный ресурс] // Корреспондент.net. – 17 марта 2016. – Режим дос-
тупа  :  http://korrespondent.net/ukraine/politics/3647702-vosem-
stran-es-protyv-severnoho-potoka-2.  
38. Вплив очікуваної вартості на результат аукціону [Елект-
ронний ресурс] / О. Степанюк / Research paper в рамках проекту 
"Прозорість  та  підзвітність  у  державному управлінні  та  послу-
гах". – К. : Центр вдосконалення закупівель Київської школи еко-
номіки, 2017. – 46 с. – Режим доступу : http://cep.kse.org.ua/article/ 
Vplyv-ochikuvanoyi-vartosti-na-rezultat-auktsionu/pdf.pdf. 
39. Выступление  Владимира  Путина  по  вопросу  принятия 
Крыма в состав России [Электронный ресурс]. – Режим доступа  
: http://portal-kultura.ru/articles/person/32534-vystuplenie-vladimira-
putina-po-voprosu-prinyatiya-kryma-v-sostav-rossii.  
40. Габриэлян Е. Тимоти Снайдер: "Цель Путина – разрушить 
украинскую государственность" [Электронный рессурс] / Е. Габ-
риэлян  / Rfi  на  русском.  –  31-03-2014.  –  Режим  доступа  : 
http://ru.rfi.fr/ukraina/20140331-timoti-snaider-tsel-putina-razrushit-
ukrainskuyu-gosudarstvennost.   
41. Газета  "Вести"  "від'єднала"  Крим  від  загальної  площі  
України [Електронний ресурс] // Zaxid.net. – 21 серп. 2015. – Режим 
доступу  :  http://zaxid.net/news/showNews.do?gazeta_vesti_vidyednala_ 
krim_vid_ zagalnoyi_ploshhi_ukrayini&objectId=1362801. 
42. Герасимов В. Ценность науки в предвидении / В. Гераси-
мов // Военно- промышленный курьер. – 2013. – № 8 (476), 27 фев-
раля – 5 марта. – С. 2–15. 
43. Гирич І. Новий російський Сталін, або конструктори "ща-
сливого минулого" [Електронний ресурс] / І. Гирич, О. Радзивілл 
// Дзеркало тижня. – 19 верес. 2008. – № 35. – Режим доступу :  
https://dt.ua/SOCIETY/noviy_rosiyskiy_stalin,_abo_konstruktori_sc
haslivogo_minulogo.html. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
325 
44.  Гібридна війна Росії – виклик і загроза для Європи [Елек-
тронний ресурс] // Національна безпека і оборона. – 2016. –  № 9–
10 (167–168). – С. 2–16. – Режим доступу : http://razumkov.org.ua/ 
uploads/journal/ukr/NSD167-168_2016_ukr.pdf. 
45. Гнатюк С.Л.  Відновлення  національного  телерадіомов-
лення  на  окупованих  і  звільнених  територіях  сходу  України 
/ С.Л. Гнатюк   // Стратегічні  пріоритети.  Cерія  "Політика".  – 
2016. – № 1 (38). – C. 73. 
46.  Головатюк  Е.  Торг  уместен.  Зачем  Украине  покупать 
российский  газ  [Электронный  ресурс]  / Е. Головатюк 
// ЛIГАБiзнесIнформ.  –  10.06.2016.  –  Режим  доступа  : 
http://biz.liga.net/all/tek/stati/3397843-torg-umesten-zachem-
ukraine-pokupat-rossiyskiy-gaz.htm.   
47. Головченко В.І. Українське питання  в роки Першої світо-
вої війни / В. Головченко, В. Солдатенко. – К. : Парламентське 
видавництво, 2009. – 448 с. 
48. Голод 1932–1933 рp. на Україні: очима істориків, мовою 
документів / упоряд. Р.Я. Пиріг. – К. : Вид-во політичної літера-
тури України, 1990. – 605 с. 
49. Голодомор 1932–1933 рp. в Україні : док. і мат. / упоряд. 
Р. Я. Пиріг.  –  К.  :  Вид.  дім  "Києво-Могилянська  академія", 
2008. – 1125 с. 
50. Гольцов А.Г. Геополітика Російської Федерації в постра-
дянському  просторі  / А.Г. Гольцов  // Наукові  праці  МАУП.  – 
2015. – Вип. 44 (1). – С. 18–25. 
51.  Гончар М. Гибридная война в Восточной Европе. Невоен-
ное  измерение.  Энергетический  компонент  [Электронный  ре-
сурс] / М. Гончар, А. Чубик, О. Ищук. – К. : Центр глобалистики 
"Стратегия  XXI",  2014.  –  34  с.  –  Режим  доступа  : 
https://geostrategy.org.ua/images/RU_CERI_fin_fin.pdf. 
52. Гончар М. Гибридная война Кремля против Украины и ЕС: 
энергетический  компонент  [Электронный  ресурс]  / М. Гончар, 
А. Чубик, О. Ищук // Зеркало недели. – 2014. – 23–31 октября. – 
Режим  доступа  :  http://gazeta.zn.ua/energy_market/gibridnaya-
voyna-kremlya-protiv-ukrainy-i-es-energeticheskiy-komponent-_.html.   
53. Горбулин В. 2017-й: продолжение следует [Электронный 
ресурс]  / В. Горбулин  // Зеркало  недели.  –  2016.  –  2–9  июля.  – 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
326 
Режим доступа : https://zn.ua/internal/2017-y-prodolzhenie-sleduet-
cennostnye-resursy-voyny-i-mira-ukrainskiy-format-_.html. 
54. Горбулін В. "Гібридна війна" як ключовий інструмент ро-
сійської геостратегії реваншу [Електронний ресурс] / В. Горбулін 
// Дзеркало  тижня.  –  2015.  –  23  січ.  –  Режим  доступу  : 
http://gazeta.dt.ua/internal/gibridna-viyna-yak-klyuchoviy-
instrument-rosiyskoyi-geostrategiyi-revanshu-_.html. 
55. Горбулін В.П. Інтеграційні процеси та розвиток країн Цен-
тральної і Східної Європи [Електронний ресурс] / В.П. Горбулін 
// НІСД:  Геополітика  і  геостратегія.  –  Режим  доступу  : 
http://old.niss.gov.ua/book/journal/geopol.htm#b1.   
56. Горизонт  2020  [Електронний  ресурс]  // Національний 
інформаційний  центр  зі  співробітництва  з  ЄС  у  сфері  науки 
і  технологій.  –  Режим  доступу  :  http://www.fp7-ncp.kiev.ua/ 
index.php/uk/2020. 
57. Горизонт 2020. Наука ближче до суспільства  [Електрон-
ний ресурс] // Національний інформаційний центр зі співробітни-
цтва  з  ЄС  у  сфері  науки  і  технологій.  –  Режим  доступу  : 
http://www.fp7-ncp.kiev.ua/assets/Horizont_2020/HORIZON-
20201.pdf. 
58.  Горизонт 2020. Пріоритети [Електронний ресурс] / Націо-
нальний інформаційний центр зі співробітництва з ЄС у сфері  на-
уки  і  технологій.  –  Режим  доступу  :  http://www.fp7-
ncp.kiev.ua/assets/Horizont_2020/HORIZON2020priorities.pdf. 
59.  Господарський Кодекс України від 16.01.2003 р. [Елект-
ронний ресурс] // Голос України вiд 14.03.2003. – № 49. – Режим 
доступу : http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/436-15. 
60.  Грушевський М.С. Історія України-Руси : в 11 т., 12 кн. 
/ М.С. Грушевський ; редкол. : П.П. Сохань (гол.) та ін. Т. 2: ХІ–
ХІІІ вік. – К. : Наукова думка, 1992. – 640 с. 
61. Грушевський М.С. На порозі нової України: Гадки і мрії 
/ М.С. Грушевський. – К. : Наукова думка, 1991. – 128 с. 
62. Інформаційна  політика  України:  європейський  контекст 
/ Л.В. Губерський, Є.Є. Камінський, Є.А. Макаренко та ін. – К. : 
Либідь, 2007. – 360 с. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
327 
63. Гусаров  В.  Информационные  акценты  новой  Военной 
доктрины Кремля [Электронный ресурс] / В. Гусаров // Инфор-
мационное  сопротивление.  –  09.01.2015.  –  Режим  доступа  : 
http://sprotyv.  info/ru/news/11034-informacionnye-akcenty-novoy-
voennoy-doktriny-kremlya. 
64.  Гусаров В. Кремль розпочав нову інформаційну операцію 
проти України [Електронний ресурс] / В. Гусаров / MediaSapiens. 
–  04  верес.  2014.  –  Режим  доступу  : 
http://osvita.mediasapiens.ua/ ethics/manipulation/kreml_rozpochav_
novu_informatsiynu_operatsiyu_proti_ukraini_ekspert. 
65. Дацюк А. Український вектор геополітики Росії: Переду-
мови війни. Частина 2 [Електронний ресурс] / А. Дацюк / 112.ua. 
–  13  січня  2015.  –  Режим  доступу  :  http://ua.112.ua/statji/ 
ukrainskyi-vektor-heopolityky-rosii-peredumovy-viiny-chastyna-2-
171814.html.  
66. Де нас видно [Електронний ресурс] / Телеканал "До ТеБе" : 
Донецька  РД  НСТУ.  –  Режим  доступу  : https://www.dotb.dn.ua/ 
de-nas-vidno. 
67. Денисюк В. Високі технології і високонаукоємні галузі – 
ключові напрями в інноваційному розвитку / В. Денисюк // Еко-
номіст. – 2004. – № 5. – С. 76–81. 
68. Дехтяренко А. Почему война на Донбассе не заканчивае-
тся: выводы частной разведки США [Электронный ресрс] / А. Де-
хтяренко  // Апостроф.  –  19  июня  2015.  –  Режим  доступа  : 
http://ukrrudprom.ua/digest/Pochemu_voyna_na_Donbasse_ne_zaka
nchivaetsya_vivodi_chastnoy_raz.html.     
69. Діяльність органів державної влади в сфері інформаційної 
політики  та  регуляції  медіа  :  моніторинговий  звіт  (I  півріччя 
2016). – К. : Детектор Медіа. – 36 с. 
70.  Договір  про  дружбу,  співробітництво  і  партнерство  між 
Україною  і  Російською  Федерацією  від  14  січня  1998  р.  [Елект-
ронний  ресурс].  –  Режим  доступу  :  http://zakon2.rada.gov.ua/ 
laws/show/643_006. 
71. Доктрина інформаційної безпеки України  (2017 р.)  [Елект-
ронний  ресурс].  –  Режим  доступу  :  http://www.president.gov.ua/ 
documents/472017-21374.  
72. Донцов Д.  Твори.  Т.  1:  Геополітичні  та  ідеологічні  праці 
/ Д. Донцов. – Л. : Кальварія, 2001. – 488 с.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
328 
73. Дорош  М.  Суспільному  мовнику  мають  довіряти  грома-
дяни всієї України – від заходу до сходу [Електронний ресурс] 
/ М. Дорош / Сайт "Суспільне мовлення"  – проект ГО "Детектор 
медіа".  –  04.07.2014.  – Режим  доступу  :  http://stv.detector.media/ 
kontent/movlennya/suspilnomu_movniku_mayut_doviryati_gromady
ani_vsiei_ukraini_vid_zakhodu_do_skhodu. 
74. Дорошко М.С. Тема голодомору 1932–1933 рокiв в україн-
сько-російських  відносинах  / М.С.  Дорошко  // Актуальні  про-
блеми  міжнародних  відносин  :  зб.  наук.  праць.  –  К.  :  Інститут 
міжнародних відносин Київ. нац. ун-ту імені Тараса Шевченка, 
2008. – Вип. 74. – Ч. І. – С. 27–30. 
75. Дорошко М.С. Митний союз і Єдиний економічний простір 
як російські геополітичні проекти / М.С. Дорошко // Науковий віс-
ник Дипломатичної академії України. – 2011. – Вип. 17. – С. 66–69.  
76. Дробинский А.И. Русь и Восточная Европа во французской 
средневековой поэзии / А.И. Дробинский // Исторические записки. 
– М. : Изд-во АН СССР, 1948. – Т. 26. – С. 95–127. 
77. Економічна складова Угоди про асоціацію між Україною 
та ЄС: наслідки для бізнесу, населення і державного управління 
[Електронний ресурс] / за ред. І. Бураковського та В. Мовчан. – 
К. : Ін-т екон. дослідж. та політ. Консультацій. – 2014. – C. 106–
108.  –  Режим  доступу  :  https://www.eurointegration.com.ua/ 
files/a/2/a2732e1-economic-ied.pdf. 
78.  Екс-посол США розповів, яким чином Путін хоче підняти 
роль Росії у світі [Електронний ресурс] // Главком. – 10 сiч. 2017. 
– Режим доступу : http://glavcom.ua/news/eks-posol-ssha-rozpoviv-
yakim-chinom-putin-hoche-pidnyati-rol-rosiji-u-sviti-391939.html.   
79.  Європа та її болісні минувшини / авт.-упоряд. Ж. Мінк і 
Л. Неймайєр у співпраці з П. Боннаром ; пер. із франц. Є. Марі-
чева. – К. : Ніка-Центр, 2009. – 272 с.  
80.  Європейські стандарти у галузі суспільного мовлення / за 
ред. Т.С. Шевченка, О.А. Сушко. – К. : Тютюкін, 2010. – 264 с.  
81. ЄС – Україна: Європейський порядок денний реформ (не-
офіц.  пер.)  [Електронний  ресурс]  // European  Union  External 
Action.  –  4  лип.  2014 р.  –  43 с.  –  Режим  доступу  : 
http://eeas.europa.eu/delegations/ukraine/documents/eu_ua/ear_0407
2014_in_ukrainian.pdf. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
329 
82. ЄС і Україна. Програми технічної допомоги  : мат. Пред-
ставництва Європейської комісії в Україні [Електронний ресурс]. 
– Режим доступу : http://www.delukr.cec.eu.int. 
83. ЄС – Україна: поглиблена та всеохоплююча зона вільної 
торгівлі [Електронний ресурс] / Представництво ЄС в Україні. – 
2014.  –  Режим  доступу  до  ресурсу  :  http://eeas.europa.eu/ 
delegations/ukraine/documents/virtual_library/dcfta_guidebook_web.pdf. 
84. Зайцев М.О. Модернізація і проблеми національної іден-
тичності / М.О. Зайцев // Україна в контексті євроінтеграції : мат. 
доп.  і  виступ.  міжнар.  наук.-теорет.  конф.,  1–3  груд.  2005 р.  – 
Суми : Вид-во СумДУ, 2005. – 212 с.  
85. Закон України "Про Антимонопольний комітет України" 
№ 3659-XII від 26.11.1993 р. [Електронний ресурс] // Відомості 
Верховної Ради України. – 1993. – № 50. – Ст. 472. – Режим дос-
тупу : http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/3659-12. 
86. Закон України "Про вищу освіту" від 01 липня 2014 р. [Елек-
тронний  ресурс].  –  Режим  доступу  :  http://zakon2.rada.gov.ua/ 
laws/show/1556-18. 
87. Закон України "Про внесення змін до деяких законів Укра-
їни щодо забезпечення прозорості власності засобів масової ін-
формації,  а  також  реалізації  принципів  державної  політики  в 
сфері телебачення і радіомовлення" [Електронний ресурс] // Ві-
домості Верховної Ради (ВВР). – 2015. – № 45. – Режим доступу 
: http://zakon1.rada.gov.ua/laws/show/674-19. 
88. Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих 
актів  України  щодо  запобігання  та  протидії  дискримінації" 
№ 1263-VII від 13 травня 2014 р. [Електронний ресурс]. – Режим 
доступу : http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/1263-18. 
89. Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих 
актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв'я-
зку  з  виконанням  Плану  дій  щодо  лібералізації  Європейським  
Союзом візового режиму для України" № 1261VII від 13 травня 
2014  року  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  : 
http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/1261-18. 
90. Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих 
актів України щодо забезпечення прозорості діяльності Антимоно-
польного комітету України" № 782-VIII від 12 листопада 2015 р. 
// Відомості Верховної Ради України. – 2015. – № 51. – Ст. 473. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
330 
91. Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих 
актів щодо визначення кінцевих вигодоодержувачів юридичних 
осіб та публічних діячів" від 14 жовтня 2014 р. [Електронний ре-
сурс]. – Режим доступу : http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/1701-
18/ed20141125. 
92. Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих 
актів щодо харчових продуктів" № 1602-VII від 22 липня 2014 р. 
[Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://zakon5.rada.gov.ua/ 
laws/show/1602-18. 
93. Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про 
державне регулювання діяльності у сфері трансферу технологій" 
№ 5407-VI  від  02 жовтня  2012  р.  // Відомості  Верховної  Ради  
України. – 2013. – № 47. 
94. Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про 
захист економічної конкуренції" щодо підвищення ефективності 
системи контролю за економічними концентраціями" № 935-VIII 
від 26 січня 2016 р. // Голос України. – 18.03.2016. – № 49. 
95. Закон України "Про Державний бюджет України на 2015 р." 
[Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://zakon3.rada.gov.ua/ 
laws/show/80-19. 
96. Закон України "Про Державний бюджет України на 2016 р." 
[Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://zakon3.rada.gov.ua/ 
laws/show/928-19. 
97. Закон України "Про Державний бюджет України на 2017 р." 
[Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://zakon0.rada.gov.ua/ 
laws/show/1801-19. 
98. Закон  України  "Про  здійснення  державних  закупівель"  
від  10.04.2014  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  : 
http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/1197-18. 
99. Закон України "Про державну допомогу суб'єктам госпо-
дарювання" № 1555-VII  від  01 липня 2014 р. [Електронний ре-
сурс]  // Офіційний  вісник  України.  –  2014.  –  № 62.  –  Режим 
доступу : http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/1555-18.   
100. Закон України "Про державну службу України" № 889-VIII 
від 10 грудня 2015 р. [Електронний ресурс]. – Режим доступу :  
http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/889-19. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
331 
101. Закон України "Про дію міжнародних договорів на території 
України" № 1953-ХІІ вiд 10 грудня 1991 р. [Електронний ресурс]. – 
Режим доступу : http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/1953-12. 
102. Закон України "Про запобігання корупції" № 1700-VІІ від 
14  жовтня  2014 р.  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  :  
http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/1700-18. 
103. Закон України "Про засади державної антикорупційної по-
літики  в  Україні  (Антикорупційна  стратегія)  на  2014–2017 рр." 
№ 1699-VІІ від 14 жовтня 2014 р. [Електронний ресурс]. – Режим 
доступу :   http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/1699-18. 
104. Закон України "Про засади внутрішньої і зовнішньої полі-
тики України" № 2411-VI від 1 липня 2010 р. // Відомості Верхо-
вної Ради України. – 2010. – № 40. – Ст. 527. 
105. Закон України "Про захист від недобросовісної конкурен-
ції"  № 236/96-ВР  від  07  червня  1996  р.  // Відомості  Верховної 
Ради України. – 1996. – № 39. – Ст. 181. 
106. Закон  України  "Про  захист  економічної  конкуренції" 
№ 2210-III  від  11 січня  2001  р.  // Офіційний  вісник  України.  – 
2001. – № 7.  
107. Закон України "Про захист економічної конкуренції". Ко-
ментар на основі порівняльного аналізу з правилами конкуренції 
Європейського Союзу" / за заг. ред. Г. Шрьотер. – К. : "Альфа-
Прайм", 2006. – 440 с.  
108. Закон України "Про Кабінет Міністрів України" № 794-VIІ 
від 27 лютого 2014 р. [Електронний ресурс]. – Режим доступу :  
http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/794-18. 
109. Закон  України  "Про  міжнародні  договори  України" 
№ 1323-VII вiд 29  червня 2004 р. [Електронний ресурс]. – Режим 
доступу : http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/1906-15. 
110. Закон  України  "Про  Національне  антикорупційне  бюро  
України"  № 1698-VII  від  14 жовтня  2014  р.  [Електронний  ре-
сурс].  –  Режим  доступу  :    http://zakon2.rada.gov.ua/laws/ 
show/1698-18. 
111. Закон України "Про поштовий зв'язок"  № 2759-III від 04 
жовтня  2001 р.  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  : 
http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/2759-14. 
112. Закон України "Про ратифікацію Угоди між Україною та 
Європейським Співтовариством про реадмісію осіб" № 116 – VІ 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
332 
від  15  січня  2008  р.  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  : 
http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/994_851. 
113. Закон України "Про ратифікацію Угоди між Україною та 
Європейським Співтовариством про спрощення оформлення віз"  
№ 117  –  VІ  від  15  січня  2008  р.  // Відомості  Верховної  Ради  
України. – 2008. – № 10. – С. 86. 
114. Закон України "Про ратифікацію Угоди про партнерство та 
співробітництво  між  Україною  і  Європейськими  Співтоварист-
вами та їх державами-членами" № 237/94-ВР від 10 листопада 1994 р. 
// Відомості Верховної Ради України. – 1994. – № 46. – Ст. 415. 
115. Закон  України  "Про  режим  іноземного  інвестування" 
№ 93/96-ВР  від 19  березня  1996 р.   [Електронний  ресурс].  –  
Режим  доступу  :  http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/93/96-
%D0%B2%D1%80. 
116. Закон України "Про реформування державних і комуналь-
них  друкованих  засобів  масової  інформації"  № 917-VIII  від 
24 грудня  2015 р.  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  : 
http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/917-19. 
117. Закон України "Про ринок природного газу" № 329-VIII від 
09  квітня  2014  р.  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  : 
http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/329-19. 
118. Закон України "Про стандартизацію"  № 1315-VII від 05 че-
рвня  2014 р.   [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  : 
http://zakon1.rada.gov.ua/laws/show/1315-18. 
119. Закон  України  "Про  судоустрій  і  статус  суддів"  № 1402-
VIII від 02 червня 2016 р. [Електронний ресурс]. – Режим доступу 
:  http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/1402-19. 
120. Закон  України  "Про  Суспільне  телебачення  і  радіомов-
лення України" № 1227-VII від 17 квітня 2014 р. [Електронний 
ресурс].  –  Режим  доступу  :  http://zakon2.rada.gov.ua/laws/ 
show/1227-18. 
121. Закон України "Про технічні регламенти та оцінку відпо-
відності" № 124-VIII від 15 січня 2015 р. [Електронний ресурс]. – 
Режим доступу :  http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/124-19. 
122. Закон чи совість? [Електронний ресурс] // Телекритика. – 
Режим  доступу  :  http://osvita.mediasapiens.ua/trends/1411978127/ 
zakon_chi_sovist. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
333 
123. Звіт про виконання Порядку денного асоціації та Угоди про 
асоціацію між Україною та ЄС: вересень 2014 р. – січень 2015 р. 
[Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://www.kmu.gov.ua/ 
control/publish/article?art_id=248121015. 
124. Згуровський М.З. Форсайт та побудова стратегії соціально-
економічного розвитку України на середньостроковому (до 2020 
року)  і  довгостроковому  (до  2030  року)  часових  горизонтах 
/ М.З. Згуровський та ін. – К. : НТУУ "КПІ", 2015. – 136 с.  
125. Зовнішня політика України в умовах кризи міжнародного  
безпекового  середовища  :  аналіт.  доп.  Серія:  Національна  
безпека / Б.О. Парахонський, Г.М. Яворська. – К. : НІСД, 2015. 
– Вип. 10. – 100 с.  
126. Илларионов А.  Как  остановить  войну?  [Электронный  ре-
сурс] / А. Илларионов / Выступление на слушаниях в Европарла-
менте.  –  Брюссель,  19  ноября  2014  г.    –  Режим  доступа  : 
http://aillarionov.livejournal.com/762248.html.   
127. Интеграция научно-технической сферы Украины в миро-
вую  зкономическую  систему  / Ю.В. Макогон,  С.Н. Кацура, 
М.И. Кравченко, В.В. Ходыкина. – Донецк : ИЭП НАНУ, 2003. 
128. Информационно-психологическая  война.  Восточный  фронт 
[Електронний ресурс] / Аргумент. – 2014-06-24. – Режим доступу : 
http://argumentua.com/stati/informatsionno-psikhologicheskaya-voina-
vostochnyi-front. 
129. Ідентичність громадян України в нових умовах: стан, тен-
денції, регіональні особливості [Електронний ресурс] // Консолі-
дація  українського  суспільства:  шляхи,  виклики,  перспективи  : 
інформац.-аналіт. мат. до фахової дискусії "Формування спільної 
ідентичності громадян України: перспективи та виклики". – К. : 
Центр  Разумкова,  2016.  –  103  с.  –  Режим  доступу  : 
http://razumkov.org.ua/upload/Identi-2016.pdf. 
130. Імплементація Угоди про асоціацію між Україною та ЄС: 
економічні виклики та нові можливості : наук. доп. / за ред. акад. 
НАН України В.М. Гейця та чл.-кор. НААН України Т.О. Оста-
шко; НАН України, ДУ "Ін-т екон. та прогнозув. НАН України". 
– К., 2016. – 184 с. 
131. Інформаційні  виклики  гібридної  війни:  контент,  канали, 
механізми протидії : аналіт. доп. [Електронний ресурс] / за заг. 
ред. А. Баровської – К. : НІСД, 2016. – 109 с.  – Режим доступу :  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
334 
http://www.niss.gov.ua/public/File/2016_nauk_anal_rozrob/inform_
vukluku.pdf. 
132. Какую  украинскую  продукцию  покупают  за  границей  и 
какие  перспективы  у  экспорта  в  2017  г.  [Электронный  ресурс] 
// Delo.ua.  –  27  января  2017.  –  Режим  доступа  : 
https://delo.ua/ econonomyandpoliticsinukraine/kakuju-ukrainskuju-
produkciju-pokupajut-za-granicej-i-kakie-pers-327484. 
133. Караганов C. Европа и Россия: не допустить новой "холод-
ной войны" [Электронный ресурс] // Россия в глобальной поли-
тике.  –  27  апреля  2014.  –  № 2.  –  Режим  доступа  : 
http://www.globalaffairs.ru/number/Evropa-i-Rossiya-ne-dopustit-
novoi-kholodnoi-voiny–16579. 
134. Караганов  С.  Угрозы  НАТО  –  это  просто  символические 
жесты  [Электронный  ресурс]  / Некоммерческое  партнерство 
"Российский  совет  по  международным  делам"  (НП  РСМД).  – 
7 июня 2014. – Режим доступа : http://russiancouncil.ru/analytics-and-
comments/comments/ugrozy-nato-eto-prosto-simvolicheskie-zhesty. 
135. Кернасюк Ю. Молочний сектор: реалії і перспективи [Еле-
ктронний ресурс] / Ю. Кернасюк // Агробізнес сьогодні. – 2015. – 
№ 6  (301).  –  Режим  доступу  :  http://www.agro-business.com.ua/ 
ekonomichnyi-gektar/2805-molochnyi-sektorrealiii- i-perspektyvy.html. 
136. Кирич І. Суспільне чи громадське? Мовлення чи телераді-
омовлення? Уніфікація термінів / І. Кирич // Теле- та радіожурна-
лістика : зб. наук. праць. – Л., 2013. – Вип. 12. – С. 98–104. 
137. Кобута І.В. Аграрні аспекти створення зони вільної торгівлі 
між Україною та ЄС [Текст] / І.В. Кобута // Актуальні проблеми 
економіки. – 2010. – № 4. – С. 31–38. 
138. Коваль Л. Якість життя в Україні: оцінки експертів [Елект-
ронний ресурс] // Урядовий кур'єр. – 2017. – 13 квіт. – Режим до-
ступу  :  https://ukurier.gov.ua/uk/articles/yakist-zhittya-v-ukrayini-
ocinki-ekspertiv. 
139. Кокошин А.А. О стратегическом планировании в политике 
/ А.А. Кокошин – М. : КомКнига, 2007. – 224 с. 
140. Комментарии  о  государстве  и  бизнесе  [Электронный  ре-
сурс] / под ред. С.В. Алексашенко / Институт "Центр развития" 
НИУ "Высшая Школа Экономики". – 2014. – № 73. – 28 июня – 
11  июля  –  47  с.  –  Режим  доступа  :  https://dcenter.hse.ru/data/ 
2014/ 07/17/1312319203/KGB_73.pdf. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
335 
141. Конах В.К. Сучасні тенденції в захисті національних меді-
апросторів  [Електронний  ресурс]  // Стратегічні  пріоритети.  – 
2016.  –  №1 (38).  –  Режим  доступу  :  http://sp.niss.gov.ua/content/ 
articles/files/11-1472818355.pdf. 
142. Консолідація  українського  суспільства:  шляхи,  виклики, 
перспективи : інформац.-аналіт. мат. до фахової дискусії 16 гру-
дня 2016 р. "Формування спільної ідентичності громадян Укра-
їни: перспективи та виклики" [Електронний ресурс]. – К. : Центр 
Разумкова,  2016.  –  103  с.  –  Режим  доступу  : 
http://razumkov.org.ua/ upload/Identi-2016.pdf. 
143. Конституція України від 28 червня 1996 р. [Електронний 
ресурс].  –  Режим  доступу  :  http://zakon4.rada.gov.ua/laws/ 
show/254%D0%BA/96-%D0%B2%D1%80. 
144. Концепция внешней политики Российской Федерации (утв. 
Президентом РФ 30.11.2016 г.) [Электронный ресурс]. – Режим 
доступа  :  http://www.mid.ru/foreign_policy/news//asset_publisher/ 
cKNonkJE02Bw/content/id/2542248. 
145. Кост П. Комунікація з власним суспільством крізь призму 
ризиків  національній  безпеці  України  [Електронний  ресурс] 
/ П. Кост  ;  Центр  досліджень  армії,  конверсії  і  роззброєння.  – 
02 жовтня  2015.  –  Режим  доступу  :  http://www.cacds.org.ua/ru/ 
comments/566. 
146. Костюченко  Я.М.  Правове  регулювання  співробітництва 
України та Європейського Союзу : монограф. / Я.М. Костюченко. 
– К. : LAT&K, 2011. – 205 с. 
147. Коткин С. Вечная геополитика России [Электронный ре-
сурс]  // Россия  сегодня.  –  22.08.2016.  –  Режим  доступа  : 
http://inosmi.ru/politic/20160822/237601288.html. 
148. Котляр  Н.Ф.  История  в  жизнеописаниях  / Н.  Котляр, 
В. Смолий. – Киев : Наукова думка, 1990. – 256 с. 
149. Кравчук І.В. Гармонізація національних правових систем з 
правом ЄС / І.В. Кравчук, М.В. Парапан. – К. : Вид. Дім "Слово", 
2004. – 320 с. 
150. Крастев И. Новый европейский беспорядок [Электронный 
ресурс] / И. Крастев, М. Леонард // Россия в мировой политике. – 
2014.  –  № 6.  –  Режим  доступа  :  http://www.globalaffairs.ru/ 
number/novyi-evropeiskii-besporyadok-17196.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
336 
151. Кудорс А. "Русский мир" – от концепции "мягкой силы" до 
обоснования войны [Электронный ресурс] / А. Кудорс // Россия 
сегодня. – 17.04.2015. – Режим доступа :  http://inosmi.ru/sngbaltia/ 
20150417/227571026.html#ixzz3XysjH8km.  
152. Кузьо М. Угода про асоціацію між Україною та Європейсь-
ким Союзом: особливі взаємини засновані на цінностях [Елект-
ронний ресурс]. – К. : ГО "Лабораторія законодавчих ініціатив", 
2012.  –  40  с.  –  Режим  доступу  :    http://parlament.org.ua/ 
upload/docs/EU-Ukraine%20Association_pdf. 
153. Лаврентьевская летопись // Полное собрание русских лето-
писей. –  Ленинград : Изд-во Академии наук СССР, 1926. – Т. 1. 
– Изд. 2. – 286 с.   
154. Лавренюк  А. Наталія Микольська, заступник міністра еко-
номічного розвитку і торгівлі – торговий представник України: 
"Докладаємо зусиль, аби лібералізація торгівлі з ЄС не затягну-
лася,  як  безвіз"  [Електронний  ресурс]  / А.  Лавренюк    // Укрін-
форм. – 04.03.2017. – Режим доступу : https://www.ukrinform.ua/ 
rubric-economics/2187277-natalia-mikolska-zastupnik-ministra-
ekonomicnogo-rozvitku-i-torgivli-torgovij-predstavnik-ukraini.html.  
155. Лаук Е. Експертний аналіз законопроекту "Про роздержав-
лення    комунальних  та  державних  друкованих  ЗМІ"  :  Проект 
MediaSapiens  ГО  "Детектор  медіа"  [Електронний  ресурс] 
/ Е. Лаук, Зведен Ц.  ван. – 09 червня 2015. – Режим доступу : 
http://osvita.mediasapiens.ua/media_law/law/ekspertniy_analiz_zako
noproektu_pro_rozderzhavlennya_komunalnikh_ta_derzhavnikh_dru
kovanikh_zmi. 
156. Липский А. Игорь Юргенс: "Развернуть страну назад нево-
зможно. Ход истории сомнет такой алгоритм". Как Путин с Запа-
дом  поссорился,  почему  это  произошло  и  чем  это  грозит 
[Електронний ресурс] // Новая газета. – 14 ноября 2014 – Режим 
доступу  :  https://www.novayagazeta.ru/articles/2014/11/14/61943-
igor-yurgens-171-razvernut-stranu-nazad-nevozmozhno-hod-istorii-
somnet-takoy-algoritm-187.  
157. Листопад О. "Скільки газет залишиться у строю?" [Електрон-
ний ресурс] // Урядовий кур'єр. – 16 березня 2016 – Режим доступу 
: https://ukurier.gov.ua/uk/articles/skilki-gazet-zalishitsya-u-stroyu. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
337 
158. Ліпкан В.А. Сутність гібридної війни проти України : мат. 
сайту  ГО  "Стратком"  Електронний  ресурс  / В.А. Ліпкан.  – 
1.04.2016.  –  Режим  доступу  :  http://stratcom.co.ua/sutnist-
gibridnoyi-vijni-proti-ukrayini.   
159. Лозова О. Громадські та державні ініціативи в рамках реа-
лізації міжнародної інформаційної політики України в умовах гі-
бридної  війни  [Електронний  ресурс]  / О. Лозова  // Free  Voice 
Information Analysis Center. – October 12, 2015. – Режим доступу :  
http://iac.org.ua/gromadski-ta-derzhavni-initsiativi-v-ramkah-
realizatsiyi-mizhnarodnoyi-informatsiynoyi-politiki-ukrayini-v-
umovah-gibridnoyi-viyni.  
160. Матвієнко В.М. Українська дипломатія 1917–1921 рр.: на 
теренах постімперської Росії : монограф. / В.М. Матвієнко. – К. : 
ВПЦ "Київський університет", 2002. – 397 с. 
161. Матусова О. Від того, чим закінчиться зіткнення з лібера-
льною цивілізацією в Україні, залежить порядок на всьому конти-
ненті – Шевцова  : мат. сайту Радіо Свобода. – 22 березня 2015. 
[Електронний  ресурс]  / О. Матусова.  –  Режим  доступу  : 
http://www.radiosvoboda.org/a/26911715.html. 
162. Мелле О.М. Безрассудная политика США на Украине [Эле-
ктронный ресурс ] / О.М. Мелле / Россия сегодня. – 02.02.2015. – 
Режим доступа : http://inosmi.ru/russia/20150202/225984058.html# 
ixzz3QcDfGUut.  
163. Меморандум про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням 
України  до  Договору  про  нерозповсюдження  ядерної  зброї  від 
5 грудня  1994 р.  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  : 
http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/998_158.   
164. Методично-нормативний посібник з питань адаптації зако-
нодавства  України  до  законодавства  Європейського  Союзу 
/ за ред. С.Р. Станік. – К. : Логос, 2000. – 119 с. 
165. Миллер шантажирует ЕС угрозой прекратить поставки газа 
противникам  "Турецкого  потока"  [Электронный  ресурс]  / по 
мат. Интерфакс.  –  13  апреля  2015.  –  Режим  доступа  : 
http://zn.ua/ECONOMICS/miller-prigrozil-prekratit-postavki-gaza-
protivnikam-tureckogo-potoka-172846_.html.  
166. Митсос  А.  Будушее  фундаментальных  исследований  в  
Европе:  докл.  на  междунар.  симпозиуме  "Фундаментальные 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
338 
исследования в современном инновационном процессе: органи-
зация, эффективность, интеграция"  / А. Митсос // Наука и науко-
знавство. – 2004. – № 2. – С. 27–30. 
167. Мовчан В. Кількісна оцінка варіантів регіональної інтегра-
ції України: глибока та всеосяжна зона вільної торгівлі з ЄС чи 
митний союз з Росією, Білоруссю та Казахстаном. Серія консуль-
тативних робіт [PP/05/2011]  [Електронний ресурс] / В. Мовчан, 
Р. Джуччі / Інститут економічних досліджень та політичних кон-
сультацій (ІЕД), Німецька консультативна група з питань еконо-
мічних реформ. – 21.11.2011. – Берлін ; К., 2011. – 21 с. – Режим 
доступу  :  http://www.ier.com.ua/files/publications/Policy_papers/ 
German_advisory_group/2011/PP_05_2011_ukr.pdf. 
168. Мовчан В. Старий експорт у нових реаліях. Що змінилося 
в торгівлі з ЄС? [Електронний ресурс] / В. Мовчан // Європейська 
правда.  –  13  берез.  2017.  –  Режим  доступу  : 
http://www.eurointegration.com.ua/articles/2017/03/13/7062896. 
169. Моисеев  А.А.  Суверенитет  государства  в  современном 
мире.  Международно-правовые  аспекты  / А.А.  Моисеев  –  М.  : 
Научная книга, 2006. – 246 с. 
170. Муравйов В.І. Гармонізація законодавства України з пра-
вом  ЄС  в  рамках  угоди  про  асоціацію  між  Україною  та  ЄС 
/ В.І. Муравйов, Н.Б. Мушак // Віче. – К., 2013. – № 8.  – С. 12–18. 
171. Муравйов В.І. Зближення законодавства України з правом 
Європейського Союзу: сучасний стан та перспективи / В.І. Мура-
вйов // Вісник Київського нац. ун-ту ім. Тараса Шевченка. Між-
народні відносини. – К. : ВПЦ "Київський університет", 2007. – 
Вип. 35–36. – С. 46–51. 
172. Муравйов В.І. Питання імплементації права Європейського 
союзу у внутрішній правопорядок України / В.І. Муравйов // Ідея 
порівняльного міжнародного права: pro et contra : зб. наук. праць 
на  честь  іноземного  члена  НАН  України  та  НАПрН  України  
Уїльяма Елліотта Батлера / НАН України, Ін-т держави і права 
ім. В.М. Корецького, Нац. акад. правових наук України, Київсь-
кий регіон. центр, Ун-т штату Пенсільванія, Укр. асоц. порівня-
льного правознавства. – К. ; Л. : Ліга-Прес, 2015. – 536 с. 
173. Муравйов В.І. Правовий механізм реалізації Угоди про асо-
ціацію між Україною та Європейським Cоюзом / В. І. Муравйов 
// Віче. – № 8. – К., 2015. – С. 11–15. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
339 
174. Муравйов В.І. Правові засади регулювання економічних ві-
дносин Європейського Союзу з третіми країнами (теорія і прак-
тика) / В.І. Муравйов. – К. : Академ-Прес, 2002. – 426 c. 
175. Муравйов  В.І.  Правові  інструменти  реалізації  Угоди  про 
асоціацію між Україною та Європейським Союзом і законодав-
ство України / В.І. Муравйов // Наукові записки Інституту зако-
нодавства Верховної Ради України. – 2015. – № 1. – С. 90–96. 
176. Муравйов В.І. Способи і механізми врегулювання спорів 
в угодах  Європейського  Союзу  про  асоціацію   / В.І. Мурав-
йов // Наукові записки Інституту законодавства Верховної Ради 
України. – 2014. – № 6. – С. 69–74.  
177. Мушак Н.Б. Імплементація Угоди про асоціацію між Украї-
ною та Європейським Союзом щодо забезпечення свободи пере-
сування  громадян  України  територією  держав  –  членів  ЄС 
/ Н.Б. Мушак  // Актуальні  проблеми  міжнародних  відносин. 
2014. – Вип. 122, ч. І. – С. 79–85. 
178. На вивчення розбіжностей між Росією, Україною і Поль-
щею  дали  мільйон  євро  [Електронний ресурс]  // Тиждень.ua.  – 
1 берез. 2010. – Режим доступу : http://tyzhden.ua/News/11934.  
179. На Карачуні запрацювала відновлена телерадіовежа [Елек-
тронний ресурс]  // 5  канал.  –  05.12.2016.  – Режим доступу  : 
http://www.5.ua/ekonomika/na-karachuni-zapratsiuvala-vidnovlena-
teleradiovezha-132887.html. 
180. Найкраща  контрпропаганда  –  це  правда!  Аналіз  роботи 
МІП за 2016 [Електронний ресурс]. – К. : Міністерство інформа-
ційної політики, 2016. – Режим доступу : http://mip.gov.ua/files/ 
Presentation/_MIP_2016_Year_04-01.pdf. 
181. НАТО через дії Росії збирається збільшувати присутність 
у Чорноморському регіоні – Столтенберг [Електронний ресурс] 
// УНІАН. – 14 черв. 2016. – Режим доступу : http://www.unian.ua/ 
politics/1375071-nato-cherez-diji-rosiji-rozglyadae-mojlivist-
zbilshennya-prisutnosti-u-chornomorskomu-regioni-stoltenberg.html.  
182. Наука і технології, співробітництво у сфері космосу [Елек-
тронний ресурс] : мат. сайту Представництва України при Євро-
пейському  Союзі  та  Європейському  Співтоваристві  з  атомної 
енергії. – Режим доступу : http://ukraine-eu.mfa.gov.ua/ua/ukraine-
eu/sectoral-dialogue/science. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
340 
183. Наука, космос і технології. Українським науковцям Асоці-
ація дозволяла б нормально працювати вдома (ІНФОГРАФІКА) 
[Електронний  ресурс]  :  спільний  проект  Тексти.org.ua 
та Центр.ЮЕЙ. – 26.11.2013. – Режим доступу : http://texty.org.ua/ 
pg/article/editorial/read/49950/Nauka_kosmos_i_tehnologiji_Ukrajin
skym_naukovcam_Asociacija?a_srt=2. 
184. О заявлении Государственной Думы Федерального Собра-
ния Российской Федерации "В связи с принятием Европейским 
парламентом резолюции, содержащей безосновательные обвине-
ния  в  адрес  Российской  Федерации"  [Электронный  ресурс].  –  
Режим доступу : http://docs.cntd.ru/document/499046079.  
185. Обращение Президента Российской Федерации В. Путина 
от  18  марта  2014 г.  [Электронный  ресурс].  −  Режим  доступа: 
http://www.kremlin.ru/transcripts/20603.   
186. Окситюк А.  Аннексия  Крыма  геополитическая  потеря  
Украины [Электронный ресурс] / А. Окситюк. – Режим доступа : 
http://www.pravda.com.ua/rus/columns/2014/06/4/7027774.   
187. Онищенко Ю. Партнерство на три роки: що ЄС готовий на-
дати Україні, Молдові та Грузії [Електронний ресурс] / Ю. Они-
щенко // Європейська правда. – 2 жовт. 2017. – Режим доступу : 
http://www.eurointegration.com.ua/articles/2017/10/2/7071756. 
188. Оперативная  рабочая  группа  по  стратегическим  комму-
никациям (East StratCom Task Force): вопросы и ответы [Елект-
ронний ресурс] : мат. сайта Европейской службы внешних связей. 
– 26/11/2015. – Режим доступу : http://eeas.europa.eu/top_stories/ 
2015/261115_stratcom-east_qanda_ru.htm. 
189. Определение  агрессии.  Утверждено  резолюцией  3314 
(ХХIХ) Генеральной Ассамблеи от 14 декабря 1974 г. [Електрон-
ний ресурс]. – Режим доступу : http://www.un.org/ru/documents/ 
decl_conv/conventions/aggression.shtm. 
190. Осташко Т.О.  Оцінка ризиків і втрат у торгівлі України від 
запровадження  ЄЕП  / Митним  союзом  нетарифних  бар'єрів 
/ Т.О. Осташко, В.Е. Лір, І.В. Кобута та ін. // Економіка і прогно-
зування. – 2014. – № 2. – С. 21–35. 
191. Пархоменко  Н.М.  Гармонізація  законодавства  України  з 
європейським  та  міжнародним  правом:  методи,  етапи,  види 
/ Н.М. Пархоменко // Часопис Київського університету права. – 
№ 1. – 2012. – С. 338–342.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
341 
192. Пахльовська О. "Супроти упирів минулого": Голодомор і фо-
рмування історичної пам'яті в українській, польській та російській 
культурах / О. Пахльовська // День. – 2008. – № 208, 210, 212.  
193. Перспективи  розвитку  науково-технічного  і  виробничого 
співробітництва України з країнами ЄС : аналіт. записка [Елект-
ронний ресурс] // Матеріали офіц. інтернет-представництва Наці-
онального  ін-ту  стратег.  дослідж.  –  К.  :  НІСД,  2015.  –  20  с.  – 
Режим  доступу  :  http://www.niss.gov.ua/public/File/2015_analit/ 
spivrobitn_z_ES.pdf. 
194. Піляєв І.С. Перекидання шахівниці, або "модернізація" по-
російськи / І.С. Піляєв // "Третя хвиля" демократизації на теренах 
Євразії: досвід новітньої історії та виклики сучасності : зб. наук. 
праць / за заг. ред. П.М. Рудякова. – К. : Вид-во "Фенікс", 2015. – 
С. 350–362.  
195. План  дій  щодо  лібералізації  Європейським  Союзом  візо-
вого режиму для України 2010 р. [Електронний ресурс]. – Режим 
доступу :  http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/494/2011. 
196. План  діяльності  Міністерства  інформаційної  політики  
України на 2016 р. [Електронний ресурс] / Міністерство інформа-
ційної політики України: офіц. веб-сайт. – 3 лют. 2016. – Режим 
доступу : http://mip.gov.ua/documents/57.html. 
197. Погорська І.І. Америка і Європа у сучасних міжнародних 
трансформаціях  :  монограф.  / І.І. Погорська,  Є.А. Макаренко, 
М.М. Рижков. –  К. : Центр вільної преси, 2014. – 472 с. 
198. Позняк О.В. Оцінювання наслідків зовнішньої трудової мі-
грації в Україні / О.В. Позняк // Демографія та соціальна еконо-
міка. – 2016. – № 2 (27). – C. 169–182. 
199. Політична  декларація  стосовно  місцевого  прикордонного 
руху (Декларація Польщі, Словаччини, Угорщини та Румунії) до 
Угоди  між  Україною  та  Європейським  Співтовариством  про 
спрощення оформлення віз від 18.06.2007 [Електронний ресурс]. 
– Режим доступу :  http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/994_850. 
200. Попов А. Историко-литературный обзор древнерусских по-
лемических сочинений против латинян (XI–XV вв.) / А. Попов. – 
М. : Типография Т. Рисъ, 1875. – 427 с.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
342 
201. Порядок денний асоціації Україна – ЄС для підготовки та 
сприяння імплементації Угоди про асоціацію від 20.11.2009 [Еле-
ктронний  ресурс].  –  Режим  доступу  :  http://zakon5.rada.gov.ua/ 
laws/show/994_990.  
202. Постанова Верховної ради України "Про Основні напрями 
зовнішньої політики України" від 2 липня 1993 р. [Електронний 
ресурс].  –  Режим  доступу  :  http://zakon3.rada.gov.ua/laws/ 
show/3360-12.  
203. Постанова Кабінету Міністрів України "Питання організа-
ції роботи підкомітетів Комітету асоціації між Україною та ЄС" 
№ 646  від  8  липня    2015  р.  // Урядовий  кур'єр.  –  № 170.  – 
16.09.2015. 
204. Постанова  Кабінету  Міністрів  України  "Про  затвердження 
Положення про Державну службу України з питань безпечності ха-
рчових продуктів й із захисту прав споживачів (Держпродспожив-
служба) № 667 від 02 вересня 2015 [Електронний ресурс]. – Режим 
доступу : http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/667-2015-%D0%BF. 
205. Почепцов Г. Від Facebook'y і гламуру до Wikileaks: медіа 
комунікації / Г. Почепцов. – К. : Спадщина, 2012. –  464 с.   
206. Почепцов Г.Г. Інформаційна політика: Навчальний посіб-
ник. 2-ге вид., стер. / Г.Г. Почепцов, С.А. Чукут. – К. : Знання, 
2008. – 663 с. 
207. Почепцов Г. Гібридна війна: інформаційна складова. Меді-
аграмотність [Електронний ресурс] / Г. Почепцов. – Режим дос-
тупу  :  http://osvita.mediasapiens.ua/trends/1411978127/gibridna_ 
viyna_informatsiyna_skladova/ 1/3. 
208. Право Європейського Союзу : підруч. / за ред. В.І. Мурав-
йова. – К. : Юрінком Інтер, 2011. – 704 с. 
209. Предвыборная программа партии "Единая Россия" на выбо-
рах депутатов Государственной Думы ФС РФ VII созыва [Элект-
ронный ресурс]. – Режим доступа : http://er.ru/party/program/#25.   
210. Представляем  вам  русскоязычный  сайт  Европейской 
службы внешних связей [Электронный ресурс]. – Режим доступа 
: https://www.facebook.com/EUinRussia/photos/a.101503231065356 
52.559882.443886785651/10156505667625652/?type=3&theater.    
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
343 
211. Про внутрішнє та зовнішнє становище України в 2016 р. : 
аналіт. доп. до Щорічного послання Президента України до Вер-
ховної Ради України [Електронний ресурс]. – К. : НІСД, 2015. – 
684 с.  –  Режим  доступу  :  http://www.niss.gov.ua/content/articles/ 
files/poslanya_new-cc2e3.pdf. 
212. Проект  концепції  інформаційної  безпеки  України  від 
30.09.2015  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  : 
http://www.osce.org/uk/fom/175056?download=true. 
213. Пропозиція  для  Рішення  Європейського  парламенту  та 
Ради щодо Сьомої рамкової програми Європейського Співтова-
риства для  досліджень, технологічного розвитку та демонстра-
ційної  діяльності  (із  2007  по  2013)  // Національний 
інформаційний  центр  зі  співробітництва  з  ЄС  у  сфері  науки  
і технологій. – 2005. – Лип. – Бюлетень № 23. 
214. Протидія російській інформаційній агресії: спільні зусилля 
задля захисту демократії : аналіт. звіт [Електронний ресурс] – К. 
:  Телекритика,  2015.  –  77  с.  –  Режим  доступу  : 
http://osvita.mediasapiens.ua/monitoring/advocacy_and_influence/an
alitichniy_zvit_protidiya_rosiyskiy_informatsiyniy_agresii_spilni_zu
sillya_zadlya_zakhistu_demokratii. 
215. Путин "пугает" Меркель "рисками" транзита газа в Европу 
через Украину [Электронный ресурс] // УНІАН. – 14 ноября 2016. 
–  Режим  доступа  :  http://www.unian.net/politics/1623571-putin-
rasskazal-merkel-o-riskovannom-tranzite-gaza-v-evropu-cherez-
ukrainu.html.   
216. Радник Путіна: Україна перестане бути стратегічним парт-
нером  [Електронний  ресурс]  // Українська  Правда.  –   27  серп. 
2013.  –  Режим  доступу  :  http://www.pravda.com.ua/news/ 
2013/08/27/6996699.  
217. Разочарованный  крахом  системы  противовесов  Путин 
предрек планете "ряд острых конфликтов" [Электронный ресурс] 
// Новое  Время.  –  24  октября  2014.  –  Режим  доступа  : 
https://nv.ua/ world/putin-prigrozil-miru-ryadom-ostryh-konfliktov-
17538.html. 
218. Редіх  Е.В  Зона  вільної  торгівлі.  Як  змінилися  торги  між  
Україною та ЄС [Електронний ресурс] // AgroPolit.com / Г. Почепцов. 
–  1  листоп.  2017.  –  Режим  доступу  :  https://agropolit.com/ 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
344 
spetsproekty/368-v-zoni-vilnoyi-torgivli-yak-zminilisya-torgi-mij-
ukrayinoyu-ta-yes-za-tri-roki. 
219. Резолюція 1466 (2005) ПАРЄ "Про виконання обов'язків та 
зобов'язань Україною" від 5 жовтня 2005 р.  [Електронний  ре-
сурс].  –  Режим  доступу  :  http://zakon5.rada.gov.ua/laws/ 
show/994_611.  
220. Решение  Европейского  парламента  и  Совета  Европы 
№ 2321/2002/ЕС // Официальный журнал Европейского сообще-
ства. – № 355/23. 
221. Ринки реального сектора економіки України в інституціо-
нальному  середовищі  СОТ:  кон'юнктура  та  інтеграція  / за  ред. 
проф. В.О. Точиліна ; НАН України, Ін-т екон. та прогнозув. – К., 
2012. – 552 с. 
222. Рішення № 1/2014 Ради асоціації між Україною та ЄС від 
15 грудня 2014 р. // Офіційний вісник України  від 31.07.2015. – 
№ 58. – С. 345, ст. 1926. 
223. Розпорядження Антимонопольного комітету України "Про 
встановлення порядку звільнення від відповідальності" № 399-р 
від 25 червня 2012 р. [Електронний ресурс] // Офіційний вісник 
України.  –  2012.  –  № 73.  –  Режим  доступу  : 
http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/z1553-12.  . 
224. Розпорядження Антимонопольного комітету України "Про 
затвердження Положення про порядок подання заяв до органів 
Антимонопольного комітету України про надання дозволу на уз-
годжені дії суб'єктів господарювання (положення про узгоджені 
дії)" № 26-р від 12 лютого 2002 р. [Електронний ресурс] // Офі-
ційний  вісник  України.  –  2002.  –  № 11.  –  Режим  доступу  : 
http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/z0238-02. 
225. Розпорядження Антимонопольного комітету України "Про 
затвердження Типових вимог до узгоджених дій суб'єктів госпо-
дарювання  для  загального  звільнення  від  попереднього  одер-
жання дозволу органів Антимонопольного комітету України на 
узгоджені дії суб'єктів господарювання"  № 27-р від 12 лютого 
2002  р.  [Електронний  ресурс]  // Офіційний  вісник  України.  – 
2002.  –  № 11.  –  Режим  доступу  :  http://zakon2.rada.gov.ua/ 
laws/show/690-2012-%D1%80.   
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
345 
226. Розпорядження  Кабінету  Міністрів  України  "Про  затвер-
дження плану заходів щодо проведення інституційної реформи 
у сфері моніторингу та контролю державної допомоги суб'єктам 
господарювання"  № 102-р  від  4 березня  2013  р.  // Урядовий  
кур'єр. – 2013. – № 62. 
227. Розпорядження  Кабінету  Міністрів  України  "Про  схва-
лення Концепції Загальнодержавної програми розвитку конкуре-
нції  на  2014-2024  рр."  № 690-р  від  19  вересня  2012  р. 
[Електронний  ресурс]  // Офіційний  вісник  України.  –  2012.  – 
№ 71. – Режим доступу : http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/690-
2012-%D1%80. 
228. Розпорядження Кабінету Міністрів України від 17 вересня 
2014 р. № 847-р "Про імплементацію Угоди про асоціацію між 
Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європей-
ським Співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-чле-
нами, з іншої сторони" // Урядовий кур'єр. – 08.10.2014. – № 185. 
229. Розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 лютого 
2016 р. № 228-р "Про схвалення Всеохоплюючої стратегії імпле-
ментації Глави IV (Санітарні та фітосанітарні заходи) Розділу IV 
"Торгівля і питання, пов'язані з торгівлею" Угоди про асоціацію 
між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Євро-
пейським Співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-
членами, з іншої сторони" // Урядовий кур'єр. – 06.04.2016. – № 65. 
230. Розпорядження КМУ "Про схвалення проекту Угоди між 
Кабінетом  Міністрів  України  та  Урядом  Румунії  про  місцевий 
прикордонний  рух"  від  17.07.2014р.  [Електронний  ресурс].  –  
Режим  доступу :  http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/655-2014-
%D1%80. 
231. Розпорядження КМУ № 119-р "Про схвалення Довгостро-
кової стратегії розвитку української культури – стратегії реформ" 
від 01 лютого 2016 р. [Електронний ресурс]. – Режим доступу : 
http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/119-2016-%D1%80. 
232. Розпорядження КМУ № 632-р "Про затвердження Концеп-
ції реформування державної системи правової охорони інтелек-
туальної власності від 23 серпня 2016 р. [Електронний ресурс]. – 
Режим  доступу  :  http://www.kmu.gov.ua/control/uk/cardnpd? 
docid=249287204. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
346 
233. Розпорядження  КМУ  № 844-р.  "Про  Стратегію  розвитку 
системи  технічного  регулювання  на  період  до  2020  року"  від 
19 серпня  2015 р.  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  : 
http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/844-2015-%D1%80. 
234. Розсекречена пам'ять: Голодомор 1932–1933 рр. в Україні в 
документах ГПУ – НКВД. – К. : Вид. дім "Києво-Могилянська 
академія", 2008. – 604 с. 
235. Романенко Ю.  Пределы  устойчивости.  Мир  и  Украина  в 
2017  году.  Сценарии  [Электронный  ресурс]  / Ю. Романе-
нко   // "Хвиля".  –  30.12.16.  –  Режим  доступа  :  http://hvylya.net/ 
analytics/geopolitics/predelyi-ustoychivosti-mir-i-ukraina-v-2017-
godu-stsenarii.html.   
236. Російсько-український  конфлікт:  стан,  наслідки,  перспек-
тиви розвитку подій // Національна безпека і оборона України. – 
2014. – № 5–6. – С. 2–39.  
237. Росія воює на Донбасі не за російську мову, а за Юзівське 
родовище – там смерть "Газпрому" – ЗМІ [Електронний ресурс] 
// Факти. – 28 квіт. 2014. – Режим доступу : http://fakty.ictv.ua/ua/ 
index/read-news/id/1513246.  
238. Российская  диаспора  за  рубежом  достигла  30  миллионов 
человек [Электронный ресурс] / РИА новости. Россия сегодня. – 
07.06.2008.  –  Режим  доступа  :  https://ria.ru/society/20061012/ 
54757915.html.   
239. Рыжков  В.  Бои  без  правил,  или  новая  доктрина  Кремля  
[Электронный ресурс] / В. Рыжков // "Эхо Москвы". – 3 апреля 2014. 
‒ Режим доступа : http://echo.msk.ru/blog/rizhkov/1292700-echo.  
240. Савин Л.В. К гепополитике / Л.В. Савин. – Сумы : Универ-
сит. Книга, 2011. – 292 с.  
241. Саміт  Україна  –  ЄС.  Брюссель,  22  листопада  2010  року 
[Електронний ресурс] // Офіційний сайт МЗС України. – Режим 
доступу : http://mfa.gov.ua/ua/page/open/id/777. 
242. Сафаров А.Ф.  Порівняльний  аналіз  процесу  роздержав-
лення друкованих засобів масової інформації в країнах Східної 
Європи  і  в  Україні  [Електронний  ресурс]  / А.Ф. Сафаров.  –  
Режим доступу : http://www.uapp.org/privatizationlaw/9198.html. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
347 
243. Світова  гібридна  війна:  український  фронт  :  монограф. 
/ за заг. ред. В.П. Горбуліна. – К. : НІСД, 2017. – 496 с. [Елект-
ронний  ресурс].  –  Режим  доступу  :  http://www.niss.gov.ua/ 
content/articles/files/HW_druk_fin+site_changed-6e437.pdf. 
244. Святун О.В. Принцип поваги до прав людини як європейська 
цінність  в  міжнародних  договорах  ЄС  з  третіми  країнами 
/ О.В. Святун // Актуальні проблеми міжнародних відносин. – К. : 
ІМВ, 2013. – Вип. 115, ч. 2. – С. 134–144. 
245. Сергунин А.А.  Суверенитет:  эволюция  концепта  [Елект-
ронний  ресурс]  / А.А. Сергунин   //   Политэкс.  –  2010.  –  № 4.  –  
Режим доступу : http://www.politex.info/content/view/756/30. 
246. Сівашова І. Роздержавлення друкованих засобів масової інфо-
рмації в контексті розвитку інформаційного простору України [Елек-
тронний  ресурс]  / І. Сівашова  ;  Департамент  видавничої  справи  та 
преси КМУ. – 22.11.2010. – Режим доступу : http://comin.kmu.gov.ua/ 
control/uk/publish/printable_article?art_id=78551. 
247. Сіденко В.Р. Інноваційна модель розвитку ЄС – від Лісабон-
ської стратегії до "Європи–2020" / В.Р. Сіденко // Проблеми інно-
ваційно-інвестиційного розвитку. – 2011. – № 1. – С. 114–116.  
248. Смирнова К.В. "Клаузула про конкуренцію" в Угоді про асо-
ціацію між Україною та ЄС / К.В. Смирнова // Вісник Львів. ун-ту. 
Серія: Міжнародні відносини. – 2015. – Вип. 36. – С. 35–40. 
249. Смирнова  К.В.  Антимонопольне  право  Європейського 
Союзу : навч. посіб. / К.В. Смирнова. – Черкаси : Вид-во "Відлун-
ня-Плюс" – 2011. – 186 с. 
250. Соколов С. Донбас в обмін на Крим: що стоїть за "планом 
Кіссинджера"  [Електронний  ресурс]  / С. Соколов  // Deutsche 
Welle. – 28.12.2016. – Режим доступу : http://www.dw.com/uk/дон-
бас-в-обмін-на-крим-що-стоїть-за-планом-кіссинджера/a-
36929752?maca=ukr-rss-ukrnet-ukr-all-3816-xml.    
251. Соколюк М. Проведено 9-те засідання Спільного реадмі-
сійного комітету [Електронний ресурс] : офіц. сайт Державної мі-
грац. служби України / М. Соколюк. – 3 серп. 2016 р. – Режим 
доступу  :  http://dmsu.gov.ua/novyny/novyny-dms-ukrainy/4715-
provedeno-dev-yate-zasidannya-spilnogo-komitetu-z-pitan-
readmisiji-ukrajina-es. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
348 
252. Соловйова  В.В.  Дипломатична  діяльність  українських  на 
ціональних урядів 1917–1921 рр. : монограф. / В. Соловйова. – К. :  
Ін-т історії України НАН України, 2006. – 393 с.  
253. Солодкий С.  Невгамовні  месники  [Електронний  ресурс] 
/ С. Солодкий // Дзеркало тижня. – 2013. – 11–18 жовт. – Режим 
доступу  :  http://gazeta.dt.ua/international/nevgamovni-mesniki-
rosiya-pochala-karati-druziv-ukrayini-_.html.  
254. Соціологічне опитування "Як українці розуміють євроінте-
грацію: очікування та настрої суспільства" [Електронний ресурс] 
/ Фонд  "Демократичні  ініціативи"  ім. І. Кучеріва,  соціологічна 
служба  Центру  Разумкова.  –  25  лют.  2016.  –  Режим  доступу  : 
http://dif.org.ua/article/yak-ukraintsi-rozumiyut-evrointegratsiyu-
ochikuvannya-ta-nastroi-suspilstva. 
255. Співробітництво між Україною та країнами ЄС у 2016 р. : 
стат. зб. / відп. за вип. А. Фризоренко ; Державна служба стат. 
України. – К., 2017. – 187 с. 
256. Сталин  и  Каганович.  Переписка  1931–1936  гг.  / сост. 
О.В. Хлевнюк,  Р.У. Дэвис,  Л.П. Кошелева  и  др.  –  М.  : 
РОССПЭН, 2001. – 798 с. 
257. Статистична  інформація  Державної  служби  статистики  
[Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://www.ukrstat.gov.ua/.  
258. Стент А. Почему Америка и Россия не слышат друг друга? 
Взгляд Вашингтона на новейшую историю российско-американ-
ских отношений / А. Стент ; пер. с англ. Е. Лалаян. – М. : Манн, 
Иванов и Фебер, 2015. – 464 с. 
259. Стратегия для России. Российская внешняя политика: ко-
нец 2010-х – начало 2020-х гг. [Электронный ресурс] // Россия в 
глобальной политике. – 23 мая 2016 г. – 24 с. – Режим доступа : 
http://svop.ru/wp-content/uploads/2016/05/%D1%82%D0%B5%D0%B7% 
D0%B8%D1%81%D1%8B_23%D0%BC%D0%B0%D1%8F_sm.pdf. 
260. Стратегія національної безпеки України від 26.05.2015 [Елек-
тронний  ресурс].  –  Режим  доступу  :  http://zakon2.rada.gov.ua/ 
laws/show/287/2015.  
261. Сунгуровський М. Гібридна війна: уроки російсько-україн-
ського конфлікту [Електронний ресурс] : мат. сайту Центру Разу-
мкова. – 18 верес. 2015 / М. Сунгуровський. – Режим доступу : 
http://www.razumkov.org.ua/ukr/article.php?news_id=1256. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
349 
262. Суслов Д. В разных пространствах: новая повестка для от-
ношений Россия – ЕС [Электронный ресурс] // "Россия в глобаль-
ной  политике".  –  1  июля  2016  / Д.  Суслов.  –  Режим  доступа  : 
http://www.globalaffairs.ru/valday/V-raznykh-prostranstvakh-
novaya-povestka-dlya-otnoshenii-RossiyaES-18256. 
263. Суспільне мовлення: незалежність, свобода слова і програ-
мна різноманітність [Електронний ресурс] / В. Іванов, О. Больша-
кова,  П.  Шіві,  К.  Гофман  // KAS  Polycy  Paper.  –  № 7.  –  К.  : 
Посольство Федеративної Республіки Німеччина ; Konrad Adenauer 
Stiftung,  2007.  –  22  с.  –  Режим  доступу  :  http://www.kas.de/ 
wf/doc/kas_12579-1522-13-30.pdf?080108145411. 
264. Суспільно-політичні настрої населення: 28 вересня – 7 жо-
втня  2016  [Електронний  ресурс]  / Дослідження  соціологічної 
групи  "Рейтинг"  на  замовлення  Міжнародного  Республікансь-
кого  Інституту.  –  78  с.  –  Режим  доступу  : 
http://ratinggroup.ua/ research/ukraine/obschestvenno-
politicheskie_nastroeniya_naseleniya_ oktyabr_2016.html. 
265. Сушко О. Угода про асоціацію Україна – ЄС: дороговказ 
реформ  [Електронний  ресурс]  / О.  Сушко,  О.  Зелінська,  Р. Хо-
рольський та ін. // KAS Polycy Paper. – К. : Інститут Євро-Атлан-
тичного співробітництва (ІЄАС) ; Konrad Adenauer Stiftung, 2012. 
–  № 20.  –  55  с.  –  Режим  доступу  :  http://www.kas.de/wf/doc/ 
kas_32048-1522-13-30.pdf?12091213495. 
266. Сушко О. ЄврАзЕС: економічний сир у політичній мишо-
ловці  вступ  до  ЄврАзЕС  означатиме  політичну  капітуляцію  
України як європейської держави [Електронний ресурс] / О. Су-
шко, О. Лісничук // Дзеркало тижня. – 2002. – 11 жовт.  – Режим 
доступу  :  https://dt.ua/POLITICS/evrazes_ekonomichniy_sir_u_ 
politichniy_misholovtsi_vstup_do_evrazes_oznachatime_politichnu_
kapitulya.html. 
267. Східне  партнерство  [Електронний  ресурс].  –  Режим  дос-
тупу  :  http://ec.europa.eu/delegations/ukraine/eu_ukraine/political_ 
relations/eastern_partnership/eastern_partnership_uk.htm. 
268. Тенденции  развития  права  в  современном  мире  :  учеб.  
пособ. / М.Н. Марченко. – М. : Проспект, 2015. – 369 с. 
269. Тимчасова угода між європейськими співтовариствами та 
Україною  щодо  торговельних  питань  від  1  червня  1995  р. 
// Official Journal. – 1995. – № L 311 – P. 2–20. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
350 
270. Ткач  В.Ф.  Спецпропаганда  як  інформаційний  складник  
гібридної війни Росії проти України / В.Ф. Ткач // Стратегічні пріори-
тети. Серія: Політика. – К. : НІСД, 2016. – № 1 (38). – С. 99–109. 
271. Ткачев  И.  Холодная  экономическая  война  [Электронный 
ресурс] / И. Ткачев, А. Сухаревская // РБК daily. – 2014. – № 242. 
–  Режим  доступа  :  https://www.rbc.ru/newspaper/2014/12/26/ 
56bd46019a7947299f72c500. 
272. Толокольнікова К. Медійний Карфаген має бути зруйно-
вано?  [Електронний  ресурс]  / К. Толокольнікова,    Г. Петренко 
/ Проект  MediaSapiens  ГО  "Детектор  медіа".  –  30 квіт.  2015.  –  
Режим доступу : http://osvita.mediasapiens.ua/media_law/government/ 
mediyniy_karfagen_mae_buti_zruynovaniy. 
273. Три варианта действий Путина на востоке Украины – Der 
Spigel [Электронный ресурс] // ЛIГАБiзнесIнформ. – 15.04.2014. 
–  Режим  доступа  :  http://news.liga.net/foreign/politics/1370332-
tri_varianta_deystviy_putina_na_vostoke_ukrainy_der_spiegel.htm.  
274. Три  роки  членства  в  СОТ:  тенденції  зовнішньої  торгівлі 
України  у  посткризовий  період  :  аналіт.  доп.  / І.В.  Клименко, 
О.А. Федірко, І.В. Ус ; Нац. ін-т. стратег. дослідж. – К. : НІСД, 
2011. – 72 с. 
275. Троян С.С. Глобалізація і цивілізаційно-культурний фено-
мен України / С.С. Троян // Науковий вісник Інституту міжнаро-
дних відносин НАУ. Серія: Економіка право, політологія, туризм. 
– 2010. – Т. 1. – № 1. – С. 174–177.  
276. Угода між Кабінетом Міністрів України та Урядом Респу-
бліки  Польща  про  правила  місцевого  прикордонного  руху  від 
28.03.2008  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  :  
http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/616_138. 
277. Угода між Кабінетом Міністрів України та Урядом Угорської 
Республіки  про  правила  місцевого  прикордонного  руху  від 
18.09.2007  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу :  
http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/348_072. 
278. Угода  між  Україною  та  Європейським  Союзом  про  вне-
сення змін до Угоди між Україною та Європейським Співтовари-
ством  про  спрощення  оформлення  віз  від  23  липня  2012 р. 
[Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://search.ligazakon.ua/ 
l_doc2.nsf/link1/MU07131.html. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
351 
279. Угода  між  Україною  та  Європейським  Співтовариством 
про спрощення оформлення віз від 18 червня 2007 р. [Електрон-
ний  ресурс].  –  Режим  доступу  :  http://zakon2.rada.gov.ua/ 
laws/show/994_850. 
280. Угода між Україною та Словацькою Республікою про міс-
цевий прикордонний рух від 30.05.2008 р. [Електронний ресурс]. 
– Режим доступу : http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/703_076. 
281. Угода про асоціацію між Україною та Європейським Сою-
зом  і  його  державами-членами  // Офіційний  вісник  України.  – 
26.09.2014. – № 75. – Т. 1. – С. 83, ст. 2125. 
282. Угода про асоціацію між Україною, з однієї сторони, Євро-
пейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної ене-
ргії та їхніми державами членами, з іншої сторони [Електронний 
ресурс].  –  Режим  доступу  :  http://zakon2.rada.gov.ua/laws/ 
show/984_011. 
283. Угода  про  партнерство  і  співробітництво  між  Україною  і 
Європейськими Співтовариствами та їх державами-членами від 
16  червня  1994  р.  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  : 
http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/998_012.   
284. Угода про співпрацю у сфері науки та технології між ЄС та 
Україною від 15.07.2015 [Електронний ресурс]. – Режим доступу 
: http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/994_194. 
285. Удалов Т.Г. Конкурентне право : навч. посіб. / Т.Г. Удалов. 
– К. : Школа, 2004. – 496 с. 
286. Указ Президента України "Про встановлення безвізового 
режиму  для  громадян  держав-членів  Європейського  Союзу, 
Швейцарської  Конфедерації  та  Князівства  Ліхтенштейн  від 
26.07.05  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  :  
http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/1131/2005. 
287. Указ Президента України "Про Національний план з вико-
нання Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візо-
вого  режиму  для  України"  від  22.04.2011 р.  [Електронний 
ресурс].  –  Режим  доступу :  http://zakon2.rada.gov.ua/laws/ 
show/494/2011. 
288. Указ Президента України "Про Національну раду з питань ан-
тикорупційної політики" № 808/2014 від 29 вересня 2015 р. [Елект-
ронний  ресурс].  –  Режим  доступу  :  http://zakon3.rada.gov.ua/ 
laws/show/808/2014. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
352 
289. Указ Президента України "Про утворення Національного 
антикорупційного бюро України" № 217/2015 від 16 квітня 2015 р. 
[Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://zakon2.rada.gov.ua/ 
laws/show/217/2015.    
290. Україна в 2016 році повністю вичерпала квоти на безмит-
ний експорт до ЄС за 11 групами товарів [Електронний ресурс] 
// УНІАН. – 18 січ. 2017. – Режим доступу : https://www.unian.ua/ 
eurobusiness/1731212-ukrajina-v-2016-rotsi-povnistyu-vicherpala-
kvoti-na-bezmitniy-eksport-do-es-za-11-grupami-tovariv.html. 
291. Україна  використає  для  вступу  до  ЄС  досвід  Brexit  –  
Зеркаль  [Електронний  ресурс]  // Укрінформ.  –  19.09.2016.  –  
Режим  доступу  :  https://www.ukrinform.ua/rubric-polytics/2086254- 
ukraina-vikoristae-dla-vstupu-do-es-dosvid-brexit-zerkal.html. 
292. Україна розпочала експорт молочної продукції до Китаю, – 
Олексій Павленко [Електронний ресурс] / Міністерство аграрної 
політики та продовольства України : офіц. сайт. – 01.02.2016. – 
Режим доступу : http://minagro.gov.ua/node/20188. 
293. Україна та угода про асоціацію: моніторинг виконання за 2014 
– І півріччя 2016 р. [Електронний ресурс] – К. : Український центр 
європейської політики – 2017. – Режим доступу :  http://ucep.org.ua/ 
wp-content/uploads/2017/04/report_update_ FINAL_WEB.pdf.  
294. Український клуб аграрного бізнесу : офіц. портал [Елект-
ронний ресурс]. – Режим доступу : http://ucab.ua. 
295. Українські онлайн ЗМІ на піку популярності, а довіра до 
російських  скорочується  [Електронний  ресурс]  / Дослідження  
Інституту  масової  інформації.  –  16.09.2016.  –  Режим  доступу  : 
http://imi.org.ua/news/54854-ukrajinski-onlayn-zmi-na-piku-
populyarnosti-a-dovira-ta-koristuvannya-rosiyskimi-zmi-
skorochuetsya-doslidjennya.html. 
296. Умланд А.  Роль  и  цели  Кремля  в  "украинском"  кризисе 
[Электронный ресурс] / А. Умланд / Центр геополитических исследо-
ваний.  –  19.01.2015. –  Режим  доступа  :  http://www.geopolitika.lt/ 
index.php?artc=7120.  
297. Уряд підтримав приєднання України до Регіональної конвен-
ції Пан-Євро-Мед [Електронний ресурс] / Прес-служба Мінеконом-
розвитку.  –  20.09.2017.  –  Режим доступу : http://www.me.gov.ua/ 
News/Detail?lang=uk-UA&id=22eabca2-f52a-4651-8611-868a0377 
7f2c&title=UriadPidtrimavPridnanniaUkrainiDoregionalnoikonvents
iipanvromed. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
353 
298. Урядовий портал : єдиний веб-портал органів виконавчої 
влади  України  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  : 
http://www.kmu.gov.ua. 
299. Участь України у програмах та агентствах ЄС [Електрон-
ний ресурс] / офіційний сайт Представництва України при Євро-
пейському  Союзі  та  Європейському  Співтоваристві  з  атомної 
енергії. – Режим доступу : http://ukraine-eu.mfa.gov.ua/ua/ukraine-
eu/sectoral-dialogue/particiption. 
300. Філіпенко А.С. Економічні ефекти участі України у зоні ві-
льної торгівлі СНД / А.С. Філіпенко, В.В. Кузьмяк // Актуальні 
проблеми міжнародних відносин. – 2013. – № 113. – С. 16–20. 
301. Філіпчук В. Зона вільної торгівлі з ЄС: унікальний шанс чи 
втрачені можливості? [Електронний ресурс] / В. Філіпчук та ін. – 
К.  :  МЦПД,  2015.  –  35  с.  –  Режим  доступу  :  http://icps.com.ua/ 
assets/uploads/images/files/zona_vilnoi_torgivli_s.pdf. 
302. Формування моделі економічного розвитку України у піс-
лякризовому світі  :  аналіт.  доп.  / Я.А. Жаліло,  Д.С. Покришка, 
Я.В. Белінська [та ін.]. – К. : НІСД, 2014. – 116 с. 
303. Фрашон А. Ранимая душа или завоеватель? Кто на самом 
деле  Владимир  Путин?  [Электронный  ресурс]  / А. Фрашон 
// Россия  сегодня.  –  24.02.2015.  –  Режим  доступа  : 
http://inosmi.ru/russia/20150224/226394140.html#ixzz3SbjSV35z. 
304. Фриман Ч. Америка, Европа в новом мировом беспорядке 
[Электронный ресурс] / Ч. Фриман // Россия в глобальной поли-
тике.  –  8  сентября  2016.  –  № 5.  –  Режим  доступа  : 
http://www.globalaffairs.ru/number/Vse-rushitsya-18345. 
305. Харенко О.В. Історія розвитку та сучасний стан законодав-
ства про друковані засоби масової інформації [Електронний ре-
сурс] / О.В. Харенко  // Право і суспільство. – 2015. – № 6. – Ч. 2. 
–  Режим  доступу  :  http://pravoisuspilstvo.org.ua/archive/ 
2015/6_2015/part_2/9.pdf. 
306. Хід виконання Україною Європейської політики сусідства 
у  2009 р.  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу  : 
http://ec.europa.eu/delegations/ukraine/press_corner/all_news/news/
2010/2010_05_12_02_uk.htm. 
307. Цена  экономической  войны  [Электронный  ресурс].  –  
Режим доступа : https://www.rbc.ru/newspaper/2014/11/27.    
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
354 
308. Циганков С.Е.  Диверсификация  экспортных  маршрутов 
российского газа как фактор обеспечения энергетической безопа-
сности Европы / С.Е. Циганков // Международная жизнь. – 2009. 
– № 5. – С. 87–92.  
309. Черненко Т.В. Пріоритети державної інформаційної полі-
тики в умовах гібридної війни / Т.В. Черненко // Стратегічні пріо-
ритети. Серія: Політика. – 2015. – № 4 (37).  – С. 83–92. 
310. Ческидов  Б.М.  Применение  экономических  санкций  и 
принципы  минимизации  их  воздействия  / Б.М. Ческидов  
// Финансы. – 2014. – № 11. – С. 11–16. 
311. Чорна В.О. Динаміка міграційних процесів в Україні: соці-
ологічний  аналіз  / В.О. Чорна  // Наукові  праці.  Соціологія.  – 
2015. – Вип. 246. – Т. 258. – C. 175–180. 
312. Чугаев А.А. Международные экономические факторы ими-
джа  России  в  странах  мира  / А.А. Чугаев  // Матеріали  міжнар. 
наук.-практ. конф. "Економіка та управління підприємствами, ре-
гіонами, і країнами в умовах ризиків", м. Чернігів, 27–28 листоп. 
2014 р. – Дніпропетровськ : Нац. гірн. ун-т, 2014. – С. 67–70. 
313. Шевцова Л. Три главных цели Путина в Украине [Элект-
ронный ресурс] / Л. Шевцова // Новое время. – 17 ноября 2014. – 
Режим  доступа  :  http://nv.ua/opinion/shevcova/tri-glavnyh-celi-
putina-v-ukraine-20803.html.   
314. Шендеровська А.В.  Характеристика  угоди  про  реадмісію 
осіб між Україною та ЄС та її виконання Україною / А.В. Шенде-
ровська  // Часопис Київського університету права. – 2013. – № 4. 
– C. 379–381.  
315. Шинкарук Л.В. Економічний вимір участі України в інтег-
раційних процесах / Л.В. Шинкарук // Вісник Національної ака-
демії наук України. – 2014. – № 5. – С. 56–61. 
316. Шишков Ю. Россия и СНГ: неудавшийся брак по расчету 
/ Ю. Шишков // Pro et Contra. –  2001. – Т. 6. – № 1/2. – С. 91–106. 
317. Шнирков О.І. Передумови та наслідки створення поглибле-
ної  зони  вільної  торгівлі  України  та  ЄС  [Електронний  ресурс] 
/ О.І. Шнирков // Актуальні проблеми міжнародних відносин. – 
2011. – Вип. 97. – Ч. ІІ. – С. 68–77. – Режим доступу :  http://irbis-
nbuv.gov.ua/cgi-bin/irbis_nbuv/cgiirbis_64.exe?C21COM=2&I21 DBN= 
UJRN&P21DBN=UJRN&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=1&Image
_file_name=PDF/apmv_2011_97(2)__11.pdf. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
355 
318. Шотландия потребовала срочных переговоров с Великоб-
ританией [Электронный ресурс] // Сегодня. – 12 сентября 2016. – 
Режим  доступу  :  http://www.segodnya.ua/world/shotlandiya-
potrebovala-srochnyh-peregovorov-s-velikobritaniey-751045.html.  
319. Шпак В.І. Українські друковані засоби масової інформації: 
від державних до приватних / В.І. Шпак // Наукові праці історич-
ного  факультету  Запорізького  національного  університету.  – 
2013. – Вип. 36. – С. 320–324. 
320. Шутов  Р.  Російська  пропаганда  в  українському  інформа-
ційному  полі.  Підсумки-2014  [Електронний  ресурс]  / Проект 
MediaSapiens  ГО "Детектор медіа". – 13 січ. 2015. – Режим дос-
тупу  :  http://osvita.mediasapiens.ua/monitoring/advocacy_and_ 
influence/rosiyska_propaganda_v_ukrainskomu_informatsiynomu_ 
poli_pidsumki2014. 
321. Щелин П. Россия хочет получить эквивалент Ялтинского 
соглашения  [Электронный  ресурс]  / П.  Щелин  // Лента.Ру.  – 
10 июня  2015.  –  Режим  доступа  :  https://lenta.ru/articles/2015/ 
06/10/stent. 
322. Яворська  Г.М.  Концепт  "війна":  семантика  і  прагматика 
/ Г.М. Яворська  // Стратегічні  пріоритети.  Серія:  Філософія.  – 
2016. – № 1. – С. 14–23. 
323. Ященко  К.В.  Гармонізація  податкового  законодавства  
України з законодавством Європейських Співтовариств про не-
пряме  оподаткування :  автореф.  дис.  ...  канд.  юрид.  наук  :  спец. 
12.00.07 "Теорія управління;  адміністративне право і процес; фінан-
сове право; інформаційне право" / К.В. Ященко. – К., 2005. – 20 с. 
324. 2020  Vision  for  the  European  Research  Area  [Electronic 
source]. – Access mode  : [http://ec.europa.eu/research/era/pdf/2020-
vision-for-era_en.pdf. 
325. A more research-intensive and integrated European Research 
Area:  Science,  Technology  and  Competitiveness  key  figures  report 
2008/2009  [Electronic  source]  –  Luxembourg  :  Office  for  Official 
Publications of the European Communities, 2008. – 168 p. – Access 
mode  :  https://ec.europa.eu/research/era/pdf/key-figures-report2008-
2009_en.pdf. 
326. A secure Europe in a better world strategy for European security 
[Electronic source]. – Brussels, 12 December 2003. – Access mode  : 
http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cmsUpload/78367.pdf. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
356 
327. Ablaev    I.  Innovation  clusters  in  the  Russian  economy: 
economic  essence,  concepts,  approaches  [Electronic  source] 
/ I. Ablaev  // Procedia Economics and Finance. – 2015. – Vol. 24. – 
P. 3–12.  –  Access  mode    :  http://www.sciencedirect.com/science/ 
article/pii/S221256711500605X. 
328. Adler  E.  Security  Communities  in  Theoretical  Perspective 
/ E. Adler, M. Barnett ; еd. by E. Adler and M. Barnett. – Cambridge 
: Cambridge University Press, 1998. – 322 p.  
329. Adler-Nissen R. Bourdieu in International Relations / R. Adler-
Nissen. – L. : Routledge, 2013. – 230 p. 
330. Adler-Nissen R. Late Sovereign Diplomacy. Diplomacy and the 
European  Union  / R.  Adler-Nissen    // The  Hague  Journal  of 
Diplomacy. – 2009. – Vol. 4, № 2. –  P. 121–141. 
331. Agnew J. Globalization and Sovereignty / J. Agnew. – N. Y.  
Rowman and Littelfield, 2009. – 216 p. 
332. Ahn D.P. Measuring Smartness: Understanding the Economic 
Impact  of  Targeted  Sanctions  [Electronic  source]  / D.P. Ahn, 
R. Ludema.  Working  Paper  2017-01.  –  U.S.  Department  of  State, 
Office  of  the  Chief  Economist.  –  Access  mode    : 
http://apostrophe.ua/news/world/2017-02-12/v-ssha-vyisoko-otsenili-
effektivnost-sanktsiy-protiv-rf/86616.  
333. Albi A. EU Enlargement and the Constitutions of Central and 
Eastern Europe / A. Albi. – Cambridge : Cambridge University Press, 
2005. – 290 p. 
334. Archick  K.  European  Union  Enlargement  (CRS  Report  for 
Congress)  [Electronic  source]  / K. Archick,  V. Morelli 
// Congressional  Research  Service.  – RS21344,  7-5700.  –  February 
19, 2014. – Access mode  :  https://www.legistorm.com/reports/view 
/crs/125652/European_Union_Enlargement.html.  
335. Association  Agreement  between  the  European  Union  and  its 
Member  States,  of  the  one  Part,  and  Ukraine,  of  the  other  Part. 
[Electronic source].  – Access mode  : http://eur-lex.europa.eu/legal-
content/en/TXT/?uri=uriserv:OJ.L_.2014.161.01.0003.01.ENG. 
336. Baldacchino  G.  The  Beak  of  the  Finch:  Insights  into  the 
Economic  Development  of  Small  Economies  / G. Baldacchino, 
G. Bertram  // The  Round  Table: The Commonwealth Journal of 
International Affairs. – 2009. – № 98 (401). – Р. 141–160.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
357 
337. Baldwin  R.    Are  free  Trade  Agreеments    contagious? 
/ R. Baldwin,  D. Jaimovich // Journal of International Economics. – 
2012. – № 88. – Р. 1–16. 
338. Batora  J.A  Democratically  Accountable  External  Action 
Service:  Three  Scenarios  [Electronic  source]  / J. Batora 
// Understanding the Role of Bureaucracy in the European Security 
and Defence Policy / S. Vanhoonacker, D. Hylke, H. Maurer (eds). 
–  European Integration online Papers (EIoP), Special Iss. 1. – Vol. 14. 
– 20 p. – Access mode  : http://eiop.or.at/eiop/texte/2010-013a.htm.  
339. Baumgarten  N.  Gйnйalogies  et  mariages  occidentaux  des 
Rurikides  Russes  du  X-е  au  ХIII-е  siиcle  / N.  Baumgarten  
// Orientalia Christiana. – № 35. – Roma. – 1927. – 95 p. 
340. Benner  M.  Cluster  Policy  as  a  Development  Strategy  Case 
Studies from the Middle East and North Africa [Electronic source] 
/ M. Benner  / University  of  Lьneburg  Working  Paper  Series  in 
Economics.  –  № 255.  –  December,  2012.  –  Access  mode  : 
http://www.leuphana.de/fileadmin/user_upload/Forschungseinrichtun
gen/ifvwl/WorkingPapers/wp_255_Upload.pdf. 
341. Berezovska I. Impact of the Association agreement with the EU on 
the development of food law in Ukraine / I. Berezovska // Actual  problems 
of international relations – К., 2017. – Release. 131. – P. 60–67. 
342. Berggren  N.  The  benefits  of  economic  freedom:  a  survey 
/ N. Berggren // The Independent Review. – 2003. – Vol. 8. – №. 2. – 
С. 193–211. 
343. Berling V. Practical Reflexivity and Political Science: Strategies 
for Relating Scholarship and Political Practice / V. Berling, Ch. Bueger 
// Political Science & Politics. – 2013. – 46 (1). – P. 115–119. 
344. Besson  S.  Sovereignty  in  Conflict  [Electronic  source] 
/ S. Besson // European Integration online Papers. – 2004. – Vol. 8. – 
№ 15. – Access mode  : http://eiop.or.at/eiop/texte/2004-015a.htm.  
345. Beyond Ukraine. EU and Russia in Search of a New Relation 
/ ed. by A. Ferrari: Edizioni Epokй, First ed. – 2015. – 123 p. 
346. Bolanos A.B.  A  step  further  in  the  theory  of  regional 
integration:  A  look  at  the  Unasur's  integration  strategy  [Electronic 
source] / A.B. Bolanos. –  Working paper GATE 2016-17. – 2016. – 
Access  mode  :  https://halshs.archives-ouvertes.fr/halshs-
01315692/document.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
358 
347. Bonikowska M. Scenarios for Europe's future: Why does the 
EU need a global strategy? / M. Bonikowska  // ThinkTank magazine. 
– Summer 2013. – P. 6–9.  
348. Bordei  C.  Clusters  –  sources  of  economic  growth  in  Europe 
[Electronic  source]  / C. Bordei  // SEA  –  Practical  Application  of 
Science.  –  Vol.  IV,  Iss.  1  (10).  –  2016  –  Access  mode  : 
http://seaopenresearch.eu/Journals/articles/SPAS_10_19.pdf. 
349. Borras S. The Innovation policy of the European Union. From 
Government to Governance / S. Borras. – Cheltenham : Edward Elgar 
publishers. – 2003. – 256 p. 
350. Brenton P. Trade Policies in the EU and Ukraine: Implications 
for  a  Free  Trade  Agreement.  Prepared  under  EES  Project  UK  26: 
Study  on  the  economic  feasibility,  general  economic  impact  and 
implications of a free trade agreement between the European Union 
and Ukraine according to the Partnership and Cooperation Agreement 
/ P. Brenton. – Brussels, 2000. 
351. Brexit: All you need to know about the UK leaving the EU. 
[Electronic source]. – Access mode  : http://www.bbc.com/news/uk-
politics-32810887.  
352. Brown A.G.  Free  trade  agreements  and  governance  of  the 
global  trading  system  / A. G. Brown,  R. M. Stern   // University of 
Michigan RSIE Discussion Paper. – Michigan, 2011. – № 614. – 38 p. 
353. Brzezinski Z. The Geostrategic Triad. Living with China, Europe, 
and Russia / Z. Brzezinski.  – Washington : CSIS Press, 2006. – 75 p. 
354. Buzan  B.  The  Evolution  of  International  Security  Studies 
/ B. Buzan, L. Hansen. – Cambridge : Cambridge UP, 2009 – 400 p. 
355. Buzan B. Security: A New Framework for Analysis / B. Buzan, 
O. Waever, J. Wilde de. – Boulder, CO : Lynne Rienner Publ., 1998. 
– 239 p. 
356. Cadier D. Oщ va le Partenariat Oriental?: L'UE et ses voisins 
europйens / D. Cadier, F. Parmentier // Revue du Marchй Commun de 
L'union Europйenne. – 2011. – № 552. – P. 597–602. 
357. Camporini  V.  The  military  aspect  [Electronic  source] 
/ V. Camporini, V. Briani // More Europe on Defence or No Europe 
/ A. Marrone, M. Nones (eds.). – Documenti IAI, № 13|03E. – June 
2013.  –  30  p.  –  Access  mode  :  http://www.iai.it/sites/default/ 
files/iai1303e.pdf. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
359 
358. Charillon    F.  Analyse  de  la  crise  ukrainienne:  Regards 
universitaires  / F. Charillon  // Note  de  Recherche  Strategique  
l'IRSEM – 2014. – Vol. 2. – № 8.  – 20 p. 
359. Chatterji  A.  Clusters  of  Entrepreneurship  and  Innovation 
[Electronic  source]  / A. Chatterji  // Innovation  Policy  and  the 
Economy. – 2014. – Vol. 14. – Access mode : http://www.nber.org/ 
papers/w19013.pdf 
360. Chen M. Third-country effects on the formation of free trade 
agreements  :  MPRA  Paper  / M. Chen,  S. Joshi.  –  Munich,  2010.  – 
№ 23507. – 30 p. 
361. Chugaiev  O.  National  Economic Image and Soft Economic 
Power  Evaluation  / O. Chugaiev  //   Torun  International  Studies. – 
2015. – № 1 (8). – Р. 13–25. 
362. Claudнn  C.  The  EU  and  Russia  after  Crimea:  Is  Ukraine  the 
Knot? / C. Claudнn, N. Pedro de // Beyond Ukraine. EU and Russia in 
Search of a New Relation / ed. by A. Ferrari. – Novi Ligure: Edizioni 
Epokй Firs edition, 2015. – P. 13–28. 
363. Cobb R.W. Participation in American Politics: The Dynamics 
of Agenda-Building / R.W. Cobb. – Johns Hopkins University Press, 
1983. – 196 p. 
364. Coelmont J. Recalibrating CSDP-NATO Relations: The Real 
Pivot / J. Coelmont, М. Langlois de // Security Policy Brief. – June 
2013. – № 47. – 8 p. 
365. Coffey L.  Russia's  Invasion  of  Ukraine:  The  U.S.  Needs  a 
Strategy  [Electronic  source]  / L. Coffey,  D.  Kochis / The  Heritage 
Foundation  report.  –  November  26,  2014.  –  Access  mode  : 
http://www.heritage.org/research/reports/2014/11/russias-invasion-
of-ukraine-the-us-needs-a-strategy.  
366. Commission Regulation (EC) № 772/2004 of 27 April 2004 on 
the  application  of  Article  81(3)  of  the  Treaty  to  categories  of 
technology transfer agreements // Official Journal. – 2004. – № L 123. 
– P. 11–17. 
367. Commission Regulation (EU) № 316/2014 of 21 March 2014 
on the application of Article 101(3) of the Treaty on the Functioning 
of the European Union to categories of technology transfer agreements 
// Official Journal. – 2014. – № L 93. – P. 17–23. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
360 
368. Commissioner  Malmstrцm  and  Minister  Ulyukaev  prepare  1 
December trilateral talks  on the implementation of the EU/Ukraine 
DCFTA [Electronic source] / European Commision News Archive. – 
Brussels,  November  23,  2015.  –  Access  mode  : 
http://trade.ec.europa.eu/doclib/press/index.cfm?id=1403. 
369. Communication conjointe au Parlement Europeen, au Conseil, 
au Comite Economique et Social Europeen et au Comite des Regions: 
Reexamen  de  la  politique  europeenne  de  voisinage,  Bruxelles  le 
18.11.2015 JOIN(2015) 50 final {SWD(2015) 500 final} [Electronic 
source].  –  Access  mode  :  http://eeas.europa.eu/archives/docs/enp/ 
documents/2015/151118_joint-communication_review-of-the-enp_fr.pdf. 
370. Communication  from  the  Commission  to  the  European 
Parliament and the Council (Eastern Partnership) [Electronic source]. 
–  Brussels,  3.12.2008,  COM.  –  Access  mode  : 
http://www.euronest.europarl.europa.eu/euronest/webdav/shared/gen
eral_documents/COM(2008)823.pdf . 
371. Communication  from  the  Commission  to  the  European 
Parliament,  the  Council,  the  European  Economic  and  Social 
Committee  and  the  Committee  of  the  Regions  For  a  European 
Industrial Renaissance [Electronic source]. – Access mode : http://eur-
lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/?uri=CELEX:52014DC0014. 
372. Communication  from  the  Commission  to  the  European 
Parliament,  the  Council,  the  European  Economic  and  Social 
Committee  and  the  Committee  of  the  Regions  Towards  a  circular 
economy: A zero waste programme for Europe [Electronic source]. – 
Access  mode    :  http://eur-lex.europa.eu/legalcontent/EN/TXT/?qid= 
1415352499863&uri=CELEX:52014DC0398R%2801%29. 
373. Conclusions  of  the  European  Council  (17  June  2010) 
[Electronic source]. – Brussels, 17 June 2010, EUCO 13/10. – 15 p. – 
Access  mode  :  http://www.consilium.europa.eu/ueDocs/cms_Data/ 
docs/pressData/en/ec/115346.pdf . 
374. Conclusions  of  the  European  Council  (25/26  March  2010) 
[Electronic source]. – Brussels, 26 March 2010, EUCO 7/10. – 12 p. 
– Access mode : http://www.consilium.europa.eu/ueDocs/cms_Data/ 
docs/pressData/en/ec/113591.pdf . 
375. Consolidated  version  of  the  Treaty  on  European  Union 
[Electronic  source]  / Official  Journal  of  the  European  Union.  – 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
361 
№ C115.  –  Article  21.2.  –  Access  mode  :  http://eur-lex.europa.eu/ 
LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:C:2008:115:0013:0045:EN:PDF. 
376. Cooper W.H. Free trade agreements: Impact on U.S. trade and
implications for U.S. trade policy [Electronic source] / W.H. Cooper. 
– Washington, DC : Congressional Research Service, 2014. – 14 p. –
Access mode : http://digitalcommons.ilr.cornell.edu/cgi/viewcontent.
cgi?article=2252&context=key_workplace.
377. Costea S. EU – Ukraine Relations and the Eastern Partnership:
Challenges, Progress and Potential / S. Costea  // European Foreign 
Affairs Review – 2011. – 16 (3). – P. 259–276.  
378. Council and Commission Decision of 26 January 1998 on the
conclusion of the Partnership and Cooperation Agreement between the 
European Communities and their Member States, of the one part, and 
Ukraine, of the other part [Electronic source] // Official Journal of the 
European  Communities, L  49/1.  –  Access  mode  : 
http://ec.europa.eu/anti_fraud/documents/countries/ukraine_en.pdf. 
379. Council Regulation (EC) № 139/2004 of 20 January 2004 on
the control of concentrations between undertakings (the EC Merger 
Regulation) // Official Journal. – 2004. – № L 24. – P. 1–22. 
380. Creative  Europe.  European  Commission's  framework
programme [Electronic source]. – Access mode : https://ec.europa.eu/ 
programmes/creative-europe/culture/european-networks_en. 
381. Dai M. On the trade-diversion effects of free trade agreements
/ M. Dai,  Y. Yotov,  T. Zylkin  // Economics  Letters.  –  2014.  – 
Vol. 122. – Iss. 2. – P. 321–325. 
382. David  D.  Crise  ukrainienne:  d'une  architecture  a  l'autre
/ D. David  // Ukraine:  la  crise  commence  / C.  Brustlein,  D.  David, 
Й. Durand de et al. // Note de l'Ifri. – Mai 2014. – P. 11–13. 
383. Dawar K. Openness of public procurement markets in key third
countries  [Electronic  source]  / K. Dawar  ;  Directorate-General  for 
External  Policies  Policy  Department.  –  European  Union,  2017.  – 
Access  mode  :  http://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/ 
STUD/2017/603840/EXPO_STU(2017)603840_EN.pdf. 
384. Decision 94/1/CE  of  the  Council  and  the  Commission  of
13 December 1993  on  the  conclusion  of  the  Agreement  on  the 
European Economic Area between the European Communities, their 
Member States and the Republic of Austria, the Republic of Finland, 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
the  Republic  of  Iceland,  the  Principality  of  Liechtenstein,  the 
Kingdom  of  Norway,  the  Kingdom  of  Sweden  and  the  Swiss 
Confederation[Electronic  source].  –  3.1.1994.  –  Access  mode  : 
http://europa.eu/legislation_summaries/internal_market/living_and_
working_in_the_internal_market/em0024_en.htm. 
385. Defence Budgets and Cooperation in Europe: Developments,
Trends and Drivers [Electronic source] / ed. by A. Marrone, O. France 
de,  D.  Fattibene.  –  January,  2016.  –  Access  mode  : 
www.iai.it/ sites/default/files/pma_report.pdf. 
386. Delcour  L.  "A  missing  Eastern  dimension?  The  ENP  and
region-building in the post-Soviet area" / L. Delcour / Pioneer Europe? 
Testing EU's Foreign Policy in the Neighbourhood. – Baden-Baden : 
Nomos, 2008. – P. 161–176. 
387. Delegation of the European Union to Ukraine. Chronology of
bilateral  relations  [Electronic  source].  –  Access  mode  : 
http://eeas.europa.eu/delegations/ukraine/eu_ukraine/chronology/ind
ex_en.htm. 
388. Demedts V. Which Future for Competition in the Global Trade
System:  Competition  Chapters  in  FTAs  / V. Demedts  // Journal  of 
World Trade. – 2015. – Vol. 49. – № 3. – P. 407–436. 
389. Dickow M. "Franзais et allemand dйfense: transformation de
capacitй."  [Electronic  source]  / Dans  IRIS  Notes.  –  Mars  2015 
/ M. Dickow.  –  Access  mode    :    http://www.iris-france.org/wp-
content/uploads/2015/03/IRIS- Remarque-Mars-2015IRIS-SWP.pdf.  
390. Dillon  M.  Governing  Terror:  The  State  of  Emergency  of
Biopolitical  Emergence  / M.  Dillon  // International  Political 
Sociology. – 2007. – № 1 (1). – P. 7–28. 
391. DiMaggio  P.J.  The  iron  cage  revisited:  institutional
isomorphism  and  collective  rationality  in  organizational  fields 
/ P.J. DiMaggio,  W.  Powell  // The  New  Institutionalism  in 
Organizational  Analysis  / ed.  by  W.  Powell  and  P. J. DiMaggio.  – 
Chicago : University of Chicago Press, 1991. – 486 p. 
392. Direction  of  Trade  Statistics  (DOTS)  [Electronic  source]
/ International  Monetary  Fund  Data  Publications.  – Access  mode   
http://data.imf.org/?sk=9D6028D4-F14A-464C-A2F2-59B2CD424B85. 
393. DisInformation: Fake It, Leak It, Spread It // Munich Security 
Report 2017 Post-Truth, Post-West, Post-Order? [Electronic source]. 
362 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
363 
–  Access  mode  :  https://www.securityconference.de/en/discussion/ 
munich-security-report/munich-security-report-2017. 
394. Djankov S. Catching Up With Eastern Europe? The European 
Union's Mediterranean Free Trade Initiative / S. Djankov, B. Hoekman 
// Discussion Paper Series. – L. : CEPR, 1995. – № 1300. – 35 p. 
395. Dragneva R.  Russia, the Eurasian Customs Union and the EU: 
Cooperation,  Stagnation  or  Rivalry?  [Electronic  source] 
/ R. Dragneva,  K. Wolczuk // Chatham House briefing paper, August 
2012.  –  16 p.  –  Access  mode  :  http://citeseerx.ist.psu.edu/viewdoc/ 
download?doi=10.1.1.357.3654&rep=rep1&type=pdf. 
396. Drent  M.  Une  йtape  audacieuse  dans  une  coopйration 
multinationale.  Faire  avancer  la  dйfense  europйenne  [Electronic 
source] / M. Drent, K. Homan, D. Zandee ; Dans Klinhendal Reports. 
– Mai 2013. – Access mode   :  http://www.clingendael.nl/node/4450.  
397. Druckner  P.  "From  capitalism  to  knowledge  society" 
/ P. Druckner // The knowledge economy / ed. by D. Neef. – Boston 
: Butterworrth-Heinemann. – 1998. – P. 15–34. 
398. Duke S. Providing for European-Level Diplomacy after Lisbon: 
The Case of the European External Action Service / S. Duke // The 
Hague Journal of Diplomacy. – 2009. – Vol. 4, No. 2. – P. 211–233. 
399. Durand  E.  Ukraine:  vers  un  un  nouvel  ordre  de  securite 
europenne?  / E.  Durand    de  // Ukraine:  la  crise  commence 
/ C. Brustlein, D. David, Й. de Durand and other // Note de l'Ifri. – Mai 
2014. – P. 14–18. 
400. Dutch referendum voters overwhelmingly reject closer EU links 
to  Ukraine  [Electronic  source].  –  Access  mode  : 
https://www.theguardian.com/world/2016/apr/06/dutch-voters-reject-
closer-eu-links-to-ukraine-in-referendum. 
401. Eastern Partnership [Electronic source] / Communication from 
the  Commission  to  the  European  Parliament  and  the  Council.  – 
Brussels,  3.12.2008,  COM(2008)  823  final,  {SEC  (2008)  2974}.  – 
29 p.  –  Access  mode    :  http://www.euronest.europarl.europa.eu/ 
euronest/webdav/shared/general_documents/COM(2008)823.pdf. 
402. Economic Impact of a Deep and Comprehensive FTA Between 
the  EU  and  Ukraine  // Oxford  Economics  / Unpublished  Report 
Prepared for the Foundation for Effective Governance. – 1 July 2012.  
403. EDA and Ukraine sign administrative arrangement [Electronic 
source] / Eupopean Defence Agency. – 07 December, 2015, Brussels. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
364 
– Access mode : https://www.eda.europa.eu/info-hub/press-centre/latest-
news/2015/12/07/eda-and-ukraine-sign-administrative-arrangement. 
404. Edkins J. Poststructuralism & International Relations: Bringing 
the Political Back in /  J. Edkins. – Boulder, CO : Lynne Rienner Publ., 
1999. – 164 p. 
405. Eicher  T.  Papageorgiou  Ch.  Trade  Creation  and  Diversion 
Revisited:  Accounting  for  Model  Uncertainty  and  Natural  Trading 
Partner Effects / T. Eicher, Ch. Henn // Working Paper № WP/08/66. 
–  Washington  D.C.  :  International  Monetary  Fund,  European 
Department, 2008. – 56 р. 
406. Einheitliche  europeische  Akte  [Elektronische  Ressource] 
// Buletin der Europeischen Gemeinschaften. – 1986. – Beilage 2. – 
S. 1104.  –  Zugriffsmodus  :  https://www.europa.clio-online.de/ 
quelle/id/artikel-3525.   
407. Emerson M. The Prospects of Deep Free Trade between the 
European Union and Ukraine / M. Emerson et al. – Brussels : Center 
for European Policy Studies, 2006. – 39 р.   
408. Emerson M. Trade Policy Issues in the Wider Europe – that Led 
to  War  and  not  yet  to  Peace  / M. Emerson  // CEPS  Working 
Document. – Brussels : Centre for European Policy Studies, 2014. – 
№ 398. – 68 р. 
409. Emerson  M.  Upgrading  the  EU's  Role  as  Global  Actor 
[Electronic  source]  / M.  Emerson,  R.  Balfour,  T.  Corthaut  et  al. 
// Institutions, Law and the Restructuring of European Diplomacy. – 
Access  mode  :  http://www.epc.eu/documents/uploads/pub_1218_ 
upgrading_the_eu_as_global_actor_e-version%5B1%5D.pdf. 
410. Emerson M. Deepening EU – Ukrainian Relations: What, why 
and  how?  [Electronic  source]  / M. Emerson,  V. Movchan  ;  CEPS 
Special  Report,  23  August  2016.  –  Access  mode    : 
https://www.ceps.eu/publications/deepening-eu-ukrainian-relations-
what-why-and-how. 
411. ERA Indicators and Monitoring [Electronic source] / European 
Commission  Expert  Group  Report,  October  2009. –  Luxembourg : 
Publications Office of the European Union, 2009. – Access mode  : 
http://cordis.europa.eu/pub/era/docs/era_indicators&monitoring.pdf. 
412. EU – Ukraine Association Agenda [Electronic source] / EU – 
Ukraine Cooperation Council, – Luxembourg, 24 June 2013. – 27 p. – 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
365 
Access  mode  :  http://eeas.europa.eu/archives/docs/ukraine/docs/ 
eu_ukr_ass_agenda_24jun2013.pdf.  
413. EU agreed to postpone provisional application of the trade part 
of  the  Association  Agreement  with  Ukraine  [Electronic  source] 
/ European  Commision  News  Archive.  –  Brussels,  16  September 
2014.  –  Access  mode  :  http://trade.ec.europa.eu/doclib/press/ 
index.cfm?id=1153. 
414. EU  and  Ukraine  [Electronic  source]  / European  Commision 
website.  –  06  Nov  2017.  –  Access  mode  :  http://ec.europa.eu/ 
trade/policy/countries-and-regions/countries/ukraine. 
415. EU  best  practice  in  cluster  development  policy  [Electronic 
source] / Maxwell Stamp. PLC. – January 2012. – Access  mode  : 
https://poduzetnistvo.gov.hr/UserDocsImages/EU%20projekti/IPA%
20IIIC/Podr%C5%A1ka%20razvoju%20klastera/5.Izvje%C5%A1taj
%20o%20najboljoj%20praksi%20u%20EU.pdf. 
416. EU cooperation with third countries in the field of migration 
[Electronic  source]  / P. Garcнa  Andrade,  I. Martнn  // Policy 
Department  Citizens'  Rights  and  Constitutional  Affairs,  European 
Parliament.  –  Brussels,  2015.  –  144  p.  –  Access  mode  : 
http://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/STUD/2015/536469/
IPOL_STU(2015)536469_EN.pdf . 
417. EU  sanctions  against  Russia  over  Ukraine  crisis  [Electronic 
source]  // The  EU  Newsroom.  –  16/03/2017.  –  Access  mode  : 
https://europa.eu/newsroom/highlights/special-coverage/eu-sanctions-
against-russia-over-ukraine-crisis_en. 
418. EU won't Compensate Ukraine for Losing Russian Market from 
January 1 – EU Commissioner [Electronic source] / TASS Russian 
News  Agency.  –  November  19,  2015.  –  Access  mode  : 
http://tass.com/economy/837849. 
419. Europe 2020 Flagship Initiative Innovation Union [Electronic 
source]  /   Communication  from  the  Commission  to  the  European 
Parliament,  the  Council,  the  European  Economic  and  Social 
Committee and the Committee of the Regions. – Brussels, 6.10.2010, 
COM(2010)  546  final.  –  43  p.  –  Access  mode    :  http://eur-
lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM%3A2010%3A0
546%3AFIN%3AEN%3APDF. 
420. Europe 2020:  A  strategy  for  smart,  sustainable  and inclusive 
growth [Electronic source] / Communication from the Commission. – 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
366 
Brussels, 3.3.2010, COM(2010) 2020 final. – 35 p. – Access mode  : 
http://eur-lex.europa.eu/legal-content/en/ALL/?uri=CELEX%3A52010 
DC2020. 
421. European  Security  and  Defence  Policy.  The  first  10  years 
(1999–2009)  [Electronic  source]  / ed.  by  G. Grevi,  D.  Helly, 
D. Keohane. – P. : The European Union Institute for Security Studies, 
2009.  –  451  p.  –  Access  mode    :  https://www.iss.europa.eu/sites/ 
default/files/EUISSFiles/ESDP_10-web_0.pdf. 
422. European  Union,  Trade  in  goods  with  Ukraine  [Electronic 
source]  / European  Commission:  Directorate-General  for  Trade.  –  
16-11-2017. – 10 p. – Access mode : http://trade.ec.europa.eu/doclib/ 
docs/2006/september/tradoc_113459.pdf. 
423. EU – Ukraine Action Plan [Electronic source]. – 2005. – 43 p. 
–  Access  mode  :  http://www.euneighbours.eu/library/content/eu-
ukraine-action-plan. 
424. EU – Ukraine Association Agenda to prepare and facilitate the 
implementation of the Association Agreement as endorsed by the EU 
– Ukraine Association Council on 16 March 2015 [Electronic source]. 
–  Access  mode    :  http://eeas.europa.eu/archives/docs/ukraine/ 
docs/st06978_15_en.pdf.  
425. Fernandes Sola N. The New External Action Service of the EU: 
A  European  Diplomatic  Entity  in  the  making?  [Electronic  source]  
/  N. Fernandes  Sola  / Miami-Florida  European  Union  Center  of 
Excellence. – May 2009. – Vol. 6. – № 9. – 14 p. – Access mode  : 
http: //aei.pitt.edu/15024/1/FernandezSolaExtActionSvcEUMA09edi.pdf. 
426. Fierke  K.  Critical  Approaches  to  International  Security 
/ K. Fierke. – Cambridge : Polity, 2007. – 288 p. 
427. Final  report  of  an  audit  carried  out  in  Ukraine  from  05 
September 2016 to 16 September 2016 in order to evaluate the control 
of  residues  and  contaminants  in  live  animals  and  animal  products 
including  controls  on  veterinary  medicinal  products  [Electronic 
source]  / European  Commission  Directorate-General  for  health  and 
food safety, DG(SANTE) 2016-8897 – MR. – 27 p. – Access mode  : 
http://ec.europa.eu/food/audits-analysis/audit_reports/details.cfm? 
rep_id=3719. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
367 
428. Fischer S. Ukraine as a regional actor / S. Fischer // Ukraine: 
Quo  Vadis.  –  Institute  for  Security  Studies,  Chaillot  paper  № 108, 
February 2008. – P. 119–147. 
429. Floyd R. Towards a Consequentialist Evaluation of Security: 
Bringing Together the Copenhagen and the Welsh Schools of Security 
Studies  / R.  Floyd  // Review  of  International  Studies.  –  2007.  – 
Vol. 33, Iss. 2.  – P. 327–350. 
430. Foreign Policy Aspects of the Lisbon Treaty: Third Report of 
Session 2007–08, Published on 16 January 2008 [Electronic source] 
// House of Commons. – L. : The Stationery Office Limited. – 105 p. 
–  Access  mode  :  http://www.statewatch.org/news/2008/jan/uk-eu-
fasc-lisbon-treaty.pdf. 
431. Foreign  Policy  into  the  21st Century. The U.S.  Leaderships 
Challenge  // Center  for  Strategic  and  International  Studies.  – 
Washington, 1997. – 160 p. 
432. Fortier J. "L'Ukraine aprиs 20 ans de construction nationale, entre 
transformations internes et politiques de  voisinage" / J. Fortier // L'Ukraine, 
entre intйgration et partenariat. – P. : Bruylant, 2010. – P. 11–38. 
433. Foster A. What is Brexit and what is going on to happen now 
that Britain has voted to leave the EU [Electronic source] / A. Foster. 
– Express, Dec. 29, 2017. – Access mode : http://www.express.co.uk/ 
news/politics/645667/Brexit-EU-European-Union-Referendum-David-
Cameron-Economic-Impact-UK-EU-exit-leave.  
434. Frey M. Effects of Trade Liberalization between the EU and 
Ukraine  in  a  Computable  General  Equilibrium  (CGE)  Model 
[Electronic source] / M. Frey, Z. Olekseyuk-Viber ;   The European 
Trade  Study  Group  (ETSG)  Paper.  –  38  р.  –  Access  mode    : 
http://www.etsg.org/ETSG2011/Papers/Frey.pdf. 
435. Fьle Š. Time to show stronger, more resolute and determined 
Eastern  Partnership  [Electronic  source]  / Š. Fьle    ;  International 
Expert Conference on Eastern Partnership. – Prague, 25 April 2014. – 
4 p. – Access mode  : http://europa.eu/ rapid/press-release_SPEECH-
14-339_en.htm.  
436. Gafurov I. New State Economic Policy – Cluster Policy as the 
Factor  of  Innovative  Development  of  Europe  [Electronic  source] 
/ I. Gafurov // Mediterranean Journal of Social Sciences. – June 2014. 
–  Vol.  5,  № 12.  –  Access  mode  :  http://www.mcser.org/journal/ 
index.php/mjss/ article/viewFile/3035/2995. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
368 
437. Gakashev M. Innovative clusters' formation and development: 
international  experience  [Electronic  source]  / M. Gakashev  ;    Perm 
National Research Polytechnic University. – 2013. – Access mode  : 
http://imacs.vse.cz/2013/wp-content/uploads/2013/08/Gakashev-
Marat_Innovative-Clusters-Formation-And-Development-
International-Experience.pdf. 
438. Garlick  М.  Strengthening  Refugee  Protection  and  Meeting 
Challenges: the European Union's Next Steps on Asylum [Electronic 
source] / M. Garlick // Migration Policy Institute Policy Brief. – June 
2014.  –  Access  mode  :  http://www.migrationpolicy.org/research/ 
strengthening-refugee-protection-and-meeting-challenges-european-
unions-next-steps-asylum. 
439. Gomart  Th.  "Crimйe  retour  du  passe  et  fuite  en  avant" 
/ Th. Gomart // Revue des deux mondes. – June 2014. – P. 63–71. 
440. Gomart  Th.  Les  consequences  de  l'  affaire  de  Crimee  sur  le 
positionnement international de Moscou / Th. Gomart // Ukraine: la 
crise commence / C. Brustlein, D. David, Й. de Durand et al. // Note 
de l'Ifri. – Mai 2014. – P. 7–10. 
441. Gomart Th. Russie: de la "grande stratйgie" а la "guerre limitйe" 
/ Th.  Gomart // Politique йtrangиre. –  № 2, йtй 2015. – P. 25–38. 
442. Gstцhl S. Democratic Transitions, Conflict Resolutions and  the 
Search  for  a  New  Economic  Model  of  Integration  / S. Gstцhl, 
E. Lannon, P. Elsuwege van // The European Neighbourhood  Policy's 
Challenges / E. Lannon (ed). – Brussels : PIE Peter Lang, 2012. – 287 p. 
443. Guidelines on the method of setting fines imposed pursuant to 
Article 23 (2) (a) of Regulation № 1/2003 // Official Journal. – 2006. 
– C 210. – P. 2–5. 
444. Guliyev  Z.  The  Migration  Policy:  How  to  Build  a  Better 
Migration  Conditions  In  European  Union  and  V4  Countries? 
[Electronic  source]  / Z. Guliyev  // Visegrad  School  of  Political 
Studies  Policy  Paper.  –  2015.  –  P.  6–9.  –  Access  mode    : 
https://visegradschool.org/wp-content/uploads/2016/03/2015-Policy-
Paper-V4-EaP-1.pdf. 
445. Haas  E.B.  The  Uniting  of  Europe:  Political,  Social  and 
Economic  Forces,  1950–1957  / E.B.  Haas.  –  Stanford  :  Stanford 
University Press, 1958. – 552 p. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
369 
446. Hampshire  J.  European  migration  governance  since  the  Lisbon 
treaty: introduction to the special issue / J. Hampshire // Journal of Ethnic 
and Migration Studies. – 2016. – Vol. 42. – Iss. 4. – P. 537–553.  
447. Hampshire J. Speaking with one voice? The European Union's 
global  approach  to  migration  and  mobility  and  the  limits  of 
international migration cooperation / J. Hampshire // Journal of Ethnic 
and Migration Studies. – 2016. – Vol. 42. – Iss. 4. – P. 571–586. 
448. Hardt M. Empire / M. Hardt, A. Negri. – Exils Editeur, 2000. – 
560 p. 
449. Has  the  EU  Learnt  from  the  Ukraine  Crisis?  Changes  to 
Security,  Energy  and  Migration  Governance  [Electronic  source] 
/ J. M. Godzimirski, M. Puka, A. Stormowska //  European Values. – 
Friday,  May  15 th,  2015.  –  Access  mode  :  http://goodgov.pism.pl/ 
files/?id_plik=19206. 
450. Havlik P. Vilnius Eastern Partnership Summit: Milestone in EU 
– Russia Relations – not just for Ukraine / P. Havlik // Danube : Law 
and Economic Review. – 2014. – № 5. – Р. 21–51.  
451. Henrikson A.K.  Diplomacy's  Possible  Futures  / A.K. Henrikson 
// The Hague Journal of Diplomacy. – 2006. – Vol. 1. – P. 3–27. 
452. Hoffman J. Sovereignty / J. Hoffman. – Buckingham : Open 
University Press, 1998. – 129 p. 
453. Hoffmann  S.    Europe's  identity  crisis:  between  the  past  and 
America  [Electronic  source]  / S.  Hoffmann  // Daedalus.  –  The 
Contemporary University : U.S.A. – 1964. – Vol. 93, № 4. – P. 1244–
1297.  –  Access  mode    :  https://warwick.ac.uk/fac/arts/english/ 
currentstudents/undergraduate/modules/fulllist/special/en304/student
_work/20026886.pdf. 
454. Hoffmann S. The European Process at Atlantic Cross Purposes 
/ S. Hoffmann // Journal of Common Market Studies. – 1964. – Vol. 3. 
– P. 87–93.  
455. How  does  Ukraine  benefit  from  signing  the  association 
agreement with the EU? [Electronic source] // Euromaidan Press. –  
2014/06/27.  –  Access  mode  :  http://euromaidanpress.com/2014/ 
06/27/how-does-ukraine-benefit-from-signing-the-association-
agreement-with-the-eu. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
370 
456. Howorth J. The EU as a Global Actor: Grand Strategy for a 
Global  Grand  Bargain?/ J.  Howorth // Journal of Common Market 
Studies. – 2010. – № 48 (3). – P. 455–458. 
457. Hu D. The Ukraine Crisis and the "breakdown" of world order 
[Electronic source] / D. Hu ; ed. by D. Zhang // CCTV, 02.10.2015. – 
Access  mode  :  http://english.cntv.cn/2015/02/10/ARTI1423564 
627206740.shtml.   
458. Hufbauer G.C.  Economic  Sanctions  Reconsidered 
/ G.C. Hufbauer  et  al.  –  3rd  ed.  –  Washington,  D.C.  :  Peterson 
Institution for International Economics, 2007. – 233 р. 
459. Hurrell A. Explaining the Resurgence of Regionalism in World 
Politics  / A. Hurrell  // Review  of  International  Studies.  –  1995.  – 
Vol. 21. – № 4. – P. 331–358. 
460. Hurrell A. Regionalism in Theoretical Perspective / A. Hurrell 
// Regionalism  in  World  Politics:  Regional  Organization  and 
International Order / L. Fawcett and A. Hurrell eds. – Oxford : Oxford 
University Press, 1995. – P. 53–58. 
461. Hutton R. Brexit. Why Britain voted to quit the EU [Electronic 
source] / R. Hutton // Bloomberg Quick Take. – December 25, 2017. – 
Access mode : https://www.bloomberg.com/quicktake/will-uk-leave-eu. 
462. IA  Forum  Interview:  Vladimer  Papava  [Electronic  source] 
// International Affairs Forum. – Access mode : http://ia-forum.org/ 
Content/ViewInternalDocument.cfm?ContentID=6377.  
463. Innovation  Union  Scoreboard  2015  [Electronic  source] 
/ H. Hollanders,  N.  Es-Sadki,  M.  Kanerva.  –  European  Union 
Publications  Office,  2015  –  94  p.  –  Access  mode    : 
https://www.kowi.de/Portaldata/2/Resources/fp/2015-Innovation-
Union-Scoreboard-Report.pdf . 
464. Innovation Union: A pocket guide on a Europe 2020 initiative 
[Electronic  source].  –  Luxembourg  :  Publications  Office  of  the 
European  Union,  2013.  –  16  p.  –  Access  mode  : 
https://ec.europa.eu/ eip/agriculture/sites/agri-eip/files/innovation-
pocket-book_en.pdf . 
465. Instrument  de  partenariat  –  IP  (Partnership  Instrument  –  PI)  
[Electronic  source]  // Toute  l'Europe.  –  Access  mode  :  
https://www.touteleurope.eu/actualite/instrument-de-partenariat-ip.html. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
371 
466. Ivegesh G.-M. Rethinking EU migration policy: case study of 
Ukraine / G.-M. Ivegesh  // Demography and Social Economy. – № 1 
(26). – 2016. – P. 158–168.  
467. Jackson G. Concorde Diplomacy: The Ambassador Role in the 
World Today / G. Jackson – L. : Hamish Hamilton, 1981. – 254 p. 
468. Jaffrelot  Ch.  For  a  theory  of  nationalism  [Electronic  source] 
/ Ch. Jaffrelot // Questions de Recherche/Research in Question. – June 
2003. – № 10. – 51 p. – Access mode  :  http://www.sciencespo.fr/ 
ceri/sites/sciencespo.fr.ceri/files/qdr10.pdf . 
469. Jaroszewicz M. Does Ukraine Have a Policy on Emigration? 
Transcending  the  State-Centered  Approach  [Electronic  source] 
/ M. Jaroszewicz, P. Kaźmierkiewicz // Central and Eastern European 
Migration Review. – June, 2014. – Vol. 3. – № 1. – P. 11–26. – Access 
mode    :  http://ceemr.uw.edu.pl/vol-3-no-1-june-2014/articles/does-
ukraine-have-policy-emigration-transcending-state-centered. 
470. Jaroszewicz M. Forecasting Migration between the EU, V4, and 
Eastern  Europe.  Impact  of  Visa  Abolition  [Electronic  source] 
/ M. Jaroszewicz, M. Lesińska // Centre for Eastern Studies Report. – 
Warsaw, July 2014. – 231 p. – Access mode : http://www.osw.waw.pl/ 
sites/default/files/migration_report_0.pdf. 
471. Jaroszewicz М. Problem uchodźczy na Ukrainie: ocena sytuacji 
[Electronic source] / M. Jaroszewicz // Ośrodek Studiуw Wschodnich 
im. Marka Karpia. – Warsaw, 18 September 2014. – Access mode  : 
https://www.osw.waw.pl/pl/publikacje/komentarze-osw/2014-09-
18/problem-uchodzczy-na-ukrainie-ocena-sytuacji.  
472. Joint  Declaration  of  the  Prague  Eastern  Partnership  in  Prague 
[Electronic source]. – Brussels, 7 May 2009. – 11 p. – Access mode :  
http://www.consilium.europa.eu/media/31797/2009_eap_declaration.pdf. 
473. Judgment of the Court of 30 September 1987. Meryem Demirel 
v  Stadt  Schwдbisch  Gmьnd. Reference  for  a  preliminary  ruling: 
Verwaltungsgericht  Stuttgart  –  Germany. Association  agreement 
between  the  EEC  and  Turkey  –  Freedom  of  movement  for 
workers. Case  12/86  [Electronic  source]  // European  Court  Reports 
1987  –  03719.  –  Access  mode  :  http://curia.europa.eu/juris/ 
celex.jsf?celex=1986CJ0012&lang1=en&type=TXT&ancre=. 
474. Juncker J.-C. Strategic Agenda for the Union in the Times of 
Change  [Electronic  source]  / J.-C. Juncker  // European  Council 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
372 
Conclusions/ –  26/27  June,  2014.  –  Access  mode    : 
http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cms_Data/docs/pressdata/en
/ec/143478.pdf. 
475. Kaldor  M.  Human  Security:  A  New  Strategic  Narrative  for 
Europe / M. Kaldor,   M. Martin, S. Selchow // International Affairs. 
– 2007. – № 83(2) – P. 273–288. 
476. Karacaovali  B.  Free  trade  agreements  and  external  tariffs 
[Electronic  source]    / B.  Karacaovali  // Fordham  University 
Department of Economics Discussion Paper. – №  2010–03. – N. Y., 
2010.  –  21 p.  –  Access  mode  :  https://poseidon01.ssrn.com/ 
delivery.php?ID=55912408912112600407308809610809412406306
2077093054032068075013087091106106122000093033098026038
0450171190720060750770800681200250590090080180990750801
0206606406405200300212012709609800110410202712306402708
8064005030031123103065087064098125064082092&EXT=pdf.  
477. Karpyak O.  Ukraine's  two  different  revolutions  [Electronic 
source] / O. Karpyak / BBC Ukrainian. – 3 December 2013.  – Access 
mode : http://www.bbc.com/news/world-europe-25210230.   
478. Katzenstein P. A Religion in an Expanding Europe / P. Кatzenstein. 
– Cambridge : Cambridge University Press, 2006. – 352 p. 
479. Keohane R. Ironies of sovereignty: the European Union and the 
United States / R. Keohane // Journal of Common Market Studies. – 
2002. – Vol. 40. – № 4. – P. 743–765. 
480. Kepaptsoglou K. The gravity model specification for modeling 
international trade flows and free trade agreement effects: a 10-year 
review  of  empirical  studies  [Electronic  source]    / K. Kepaptsoglou, 
M.G. Karlaftis,  D. Tsamboulas  // The  Open  Economics  Journal.  – 
2010. – Vol. 3. – P. 1–13. – Access mode : https://www.econstor.eu/ 
obitstream/10419/67427/1/716972018.pdf.  
481. Ketels  C.H.M.  From  clusters  to  cluster-based  economic 
development  [Electronic  source]  / C.H.M. Ketels,  O. Memedovic 
// Technological Learning, Innovation and Development. – 2008. – Vol. 1. 
–  № 3.  –  P.  375–392.  –  Access  mode  :  https://www.clustermapping.us/ 
sites/default/files/files/resource/From_clusters_to_cluster-based_ 
economic_development.pdf. 
482. Keukeleire  S.  The  European  Union  as  Diplomatic  Actor: 
Internal,  Traditional,  and  Structural  Diplomacy  / S.  Keukeleire 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
373 
// Diplomacy and Statecraft. –  September 2003. – Vol. 14. – № 3. – 
P. 31–564. 
483. Klingspor  C.  Defining  the  purpose  and  coordinating  the 
instruments for EU global action [Electronic source] / C. Klingspor ;  
EGS website of Swedish Institute of International Affairs (UI). – 27 
March  2013.  –  Access  mode  :  http://www.euglobalstrategy.se/ 
nyheter/opinions/defining-the-purpose-and-coordinating-the-instruments- 
for-eu-global-action. 
484. Koshkin P. For Russia, soft power doesn't have to mean being 
a softy [Electronic source] / P. Koshkin, K. Smertina // Russia Direct. 
–  Mar  17,  2014.  –  Access  mode  :  http://www.russia-direct.org/ 
qa/russia-soft-power-doesn%E2%80%99t-have-mean-being-softy. 
485. Krasner  S.D.  Power,  the  state  and  sovereignty:  essays  on 
international relations / S.D. Krasner. – N. Y. : Routledge, 2009. – 328 p. 
486. Krastev  I.  The  New  European  Disorder  [Electronic  source] 
/ I. Krastev,  M. Leonard  ;  European  Council  on  Foreign  Relations 
(ECFR)  Essay.  –  L.  :  ECFR,  November  2014.  – № 117. –  Access 
mode  :  http://www.ecfr.eu/page/-/ECFR117_TheNewEuropean 
Disorder_ESSAY.pdf. 
487. Kravchuk  A.  The  expected  impact  of  the  EU-Ukraine 
Association  Agreement  [Electronic  source]  / A.  Kravchuk, 
Z. Popovych  // Transnational  Institute.  –  2016.  –  Access  mode    : 
https://www.tni.org/files/publication-
downloads/online_tni_issue_brief_oekraine.pdf. 
488. Kropelnytska S. Institutional and financial support for regional 
innovation development based on cluster approach / S. Kropelnytska, 
M. Vusyatytska // Економічний часопис – ХХІ. – 2015. – № 3–4 (2). 
– С. 37–40. – Access mode  : http://soskin.info/userfiles/file/2015/3-
4_2_2015/Kropelnytska,Vusyatytska.pdf. 
489. Kulik  S.  Two  Integration  Projects  in  Europe:  Dead  End  of 
Struggle [Electronic source] / S. Kulik et al. // MPRA Paper (61636). 
– 2014. – Access mode  : http://mpra.ub.uni-muenchen.de/61636. 
490. Kymlicka  W.  Multicultural  Citizenship  / W.  Kymlicka.  – 
Oxford : Oxford University Press, 1995. – 439 p. 
491. Lake D. Regional Security Complexes: A Systems Approach 
/ D. Lake  // Regional  Orders:  Building  Security  in  a  New  World 
/ D.A. Lake,  P.M.  Morgan  (eds.).  –  University  Park  :  Pennsylvania 
State University Press, 1997. – P. 61–62. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
374 
492. Lannon E.  Van Elsuwege P.  Eastern Partnership: Prospects for 
a  new  regional  dimension  of  the  European  Neighbourhood  Policy 
/ E. Lannon  //  The  European  neighbourhood  policy's  challenges 
/ E. Lannon  (ed.)  ;  College  of  Europe  Studies.  –  P.I.E.  Peter  Lang, 
2012. – P. 285–322.  
493. Laruelle  M.  Le  neo-eurasisme  russe.  L'  empire  aprиs  l'  empire 
/ M. Laruelle // Cahiers du Monde russe. – 2001. – № 42/1. – P. 71–94.  
494. Le  droit  de  la  guerre  et  de  la  paix,  d'Hugo  GROTIUS 
[Electronic source] / Blog "Le Conflit". – 17 fйvrier 2009. – Access 
mode  : http://www.leconflit.com/article-28042276.html. 
495. Le  gouvernement  franзais,  Projet  de  lettre  d'intention  verser  la 
Croissance et l'activite, 4 Aoыt, 2015 [Electronic source]. – Access mode : 
http://www.assemblee-nationale.fr/14/projets/pl2447.asp ~~HEAD=dobj.  
496. Lecture by Franco Frattini before the French Senate. –  March 
2006. 
497. Lehmann Т. Cluster Policy in the Light of Institutional Context: 
A  Comparative  Study  of  Transition  Countries  / Т. Lehmann, 
M. Benner // Adm. Sci. – 2015. – № 5. – P. 188–212. – Access mode  
: www.mdpi.com/2076-3387/5/4/188/pdf. 
498. Lehne S. More Action, Better Service: How to Strengthen the 
European  External  Action  Service  [Electronic  source]  / S. Lehne, 
A. Guardia La, J. Techau // Carnegie Europe. – February 02, 2012. – 
Access  mode  :  http://carnegieeurope.eu/2012/02/02/more-action-better- 
service-how-to-strengthen-european-external-action-service-event-3518. 
499. Lendel  M.  Migration  of  Ukrainians  to  Central  European 
countries in the context of the Postmaidan internal and international 
crisis / M. Lendel  // Public Policy and Administration. – Vol. 15. – № 4. 
– 2016. – P. 549–563. 
500. Leonard  М.  Introduction:  Protecting  the  European  Choice  
[Electronic  source]  / М. Leonard,  А. Wilson  // Protecting  the 
European Choice / A. Wilson (ed.). – L. : ECFR, July 2014. – P. 5–8. 
–  Access  mode  :  http://www.ecfr.eu/page/-/ECFR109_EASTERN_ 
PARTNERSHIP_AW.pdf. 
501. Liberti  F.  Defence  Spending  in  Europe:  Can  We  Do  Better 
without  Spending  More?  [Electronic  source]  / F.  Liberti  // Notre 
Europe Policy Paper. – June 2011. – № 46. – 55 p. – Access mode  : 
http://www.notre-europe.eu/media/policy46_fliberti_en.pdf?pdf=ok.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
375 
502. Lindberg  L.  Political  Integration:  Definitions  and  Hypotheses 
/ L. Lindberg // The European Union: reading on the Theory and Practice 
of European Integration. – Palgrave Macmillan, 2003. – P. 151–162. 
503. Lindley-French  J.  The  ties  that  bind  [Electronic  source] 
/ J. Lindley-French // NATO Review. – Autumn 2003. – Access mode  
: http://www.nato.int/docu/review/2003/issue3/english/art2_pr.html. 
504. Lipschitz L. Capital Flows to Transition Economies: Master or 
Servant? / L. Lipschitz, T. Lane, A. Mourmouras // Czech Journal of 
Economics and Finance. – 2006. – Vol. 56 (5–6). – P. 202–222. 
505. Lucas E. Winning the Information War: Techniques and Counter-
Strategies  in  Russian  Propaganda  in  Central  and  Eastern  Europe 
[Electronic  source]  / E. Lucas,  P. Pomerantsev  // CEPA's  Information 
Warfare Project and Legatum Institute Report. – August 2016. – 71 p. – 
Access mode : https://cepa.ecms.pl/files/ ?id_plik=2715. 
506. Maertens  I.  USA  contre  Eurasie  [Electronic  source] 
/ I. Maertens.  –  Access  mode  : http://vosnr.com/EC/d_douguine/ 
EEAAZKlVAgcMpxEYIE.shtml. 
507. Major C. Dependent State (s) Europe: European defense in a 
five-year  austerity  [Electronic  source]  / C. Major  and  C. Mцlling 
// The State of Defence in Europe: State of Emergency? / S. Biscop, 
D. Fiott (eds) : Egmont Paper 62. – Gent: Academia Press, 2013. – 
P.   1 3 – 1 8 .   –   A c c e s s   m o d e     :       h t t p : / / a e i . p i t t . e d u / 4 7 6 5 8 / 1 / e p 6 2 . p df. 
508. Maliszewska  M.  Deep  Integration  with  the  EU:  Impact  on 
Selected  ENP  Countries  and  Russia    / M. Maliszewska,  I. Orlova, 
S. Taran  // EU  Eastern  Neighbourhood:  Economic  Potential  and 
Future  Development  / M. Dabrowski, M. Maliszewska  (eds.).  – 
Berlin : Springer, 2011. – P. 45–59.   
509. Mankoff J.  Eurasian  Energy  Security  / J. Mankoff.  –  N.  Y.  : 
Council on Foreign Relations, 2009. – 50 p.  
510. March J.G. Rediscovering Institutions / J.G. March, J.P. Olsen 
// The Organizational Basis of Politics. – N. Y. : The Free Press, 1989. 
– 227 p. 
511. Maresceau M. Bilateral Agreements concluded by the European 
Community  Recueil des cours /  M. Maresceau / Hague Academy of 
International  Law.  –  Martinus  Nijhoff  Publishers,  2006.  – 
Vol. 309/2004. – P. 125–451.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
376 
512. Martinez-Zarzoso  I.  Regional  trading  agreements  dynamic 
panel  data  evience  from  the  gravity  model  / I. Martinez-Zarzoso, 
H. Horsewood. – University of Birmingham, 2005. – 27 p. 
513. Martinez-Zarzoso  I.  Augmented  gravity  model:  an  empirical 
application to Mercosur – European Union trade flows / I. Martinez-
Zarzoso,  F. Nowak-Lehmann  // Journal  of  Applied  Economics.  – 
2003. – Vol. VI. – № 2 – P. 291–316. 
514. Mauleon  A.  Networks  of  free  trade  agreements  among 
heterogeneous  countries  / A. Mauleon,  H. Song,  V. Vannetelbosch 
// UCL Discussion Paper 2006–29. – Brussels, 2006. – 42 p. 
515. McFaul M.  Faulty  Powers.  Who  Started  the  Ukraine  Crisis? 
[Electronic  source]  / M. McFaul, S. Sestanovich, J. Mearsheimer 
// Foreign  Affairs.  –  2014.  –  № 6.  –  Access  mode  : 
http://www.foreignaffairs.com/articles/142260/michael-mcfaul-
stephen-sestanovich-john-j-mearsheimer/faulty-powers.     
516. McKew M.  Playing  by  Putin's  tactics  [Electronic  source] 
/ M. McKew,  G. Maniatis  // The  Washington  Post.  –  2014.  –  9th 
March.  –  Access  mode  :  https://www.washingtonpost.com/ 
opinions/playing-by-putins-tactics/2014/03/09/b5233b90-a558-11e3-
a5fa-55f0c77bf39c_story.html?utm_term=.355e1a46ba20.   
517. Mearsheimer J. Why the Ukraine Crisis Is the West's Fault. The 
Liberal  Delusions  That  Provoked  Putin  [Electronic  source] 
/ J. Mearsheimer // Foreign Affairs. – 2014. – September/October.  – 
Access  mode  :  https://www.foreignaffairs.com/articles/russia-
fsu/2014-08-18/why-ukraine-crisis-west-s-fault.   
518. Medalla E.M. On free trade agreements (FTAs): the Philippine 
perspective  / E.M. Medalla,  C. Mantaring  // Philippine  Institute  for 
Development Studies Discussion Paper. – № 2009–35. – Makati City 
: Philippine Institute for Development Studies, 2009. –14 p. 
519. Messerlin  P.  The  EU  Neighbourhood  Policy:  Time  for  an 
Indepth Review. Implications for the Ukraine. / P. Messerlin. –  EU 
FTA – Mimeo, 2009. 
520. Migranyan A. What Is at Stake in Ukraine [Electronic source] 
/ A. Migranyan  // The  National  Interest.  –  July  30,  2014.  –  Access 
mode: http://nationalinterest.org/feature/what-stake-ukraine-10979.   
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
377 
521. Migration  in  Ukraine:  facts  and  figures  [Electronic  source] 
/ O. Malynovska ;  IOM Ukraine. – 2016. – 31 с. – Access mode  : 
http://www.iom.org.ua/sites/default/files/ff_eng_10_10_press.pdf.  
522. Migration.  Are  we  ready  for  it?  [Electronic  source]  // The 
Visegrad  Group  portal.  –  Accessed October 31st, 2017. – Access 
mode  : http://www.visegradgroup.eu/migration/migration. 
523. Mindlin Y.B. Main Stages of the Formation of an Economic 
Cluster  [Electronic  source]  / Y.B.  Mindlin  et  al.  // International 
Journal  of  Economics  and  Financial  Issues.  –  2016.  –  № 6 (S1).  – 
P. 261–265.  –  Access  mode  :  http://www.econjournals.com/ 
index.php/ijefi/article/viewFile/2395/pdf. 
524. Mitrany  D.  A  working  peace  system  / D. Mitrany  // The 
European  Union:  reading  on  the  Theory  and  Practice  of  European 
Integration. – L. : Palgrave Macmillan, 2003. – P. 99–120. 
525. Moiso S.  Geopolitics/Critical  Geopolitics  [Electronic  sourse] 
/ S. Moiso // The Wiley Blackwell Companion to Political Geography 
/ J. A. Agnew, V. Mamadouh, A. J. Secor, J. Sharp (eds). – 2015. – 
P. 220–234.  –  Access  mode  :  http://www.academia.edu/8784763/ 
Geopolitics_Critical_Geopolitics.  
526. Mцlling  C.  State  of  play  of  the  implementation  of  EDA's 
pooling and sharing initiatives and its impact on the European defence 
industry  [Electronic  source]  / C. Mцlling  ;  European  Parliament 
Policy Department, Directorate-General for External Policies Study. – 
10 June 2015. – Luxembourg : European Union Publications Office, 
2015. – Access mode : http://www.europarl.europa.eu/thinktank/en/ 
document.html?reference=EXPO_STU(2015)534988. 
527. Moravcsik  A.  Negotiating  the  Single  European  Act:  national 
interests  and  conventional  statecraft  in  the  European  Community 
/ A. Moravcsik  // International  Organization.  –  1991.  –  XLV  1.  – 
P. 292–296. 
528. Movchan  V.  Between  Two  Unions:  Optimal  Regional 
Integration  Strategy  for  Ukraine  / V. Movchan,  V. Shportyuk 
// Proceedings of the 13th Annual Conference of the European Trade 
Study Group (ETSG). – Copenhagen : ETSG, 2011. – 211 р. 
529. Muraviov  V.  The  Acquis  Communautaire  as  a  Basis  for  the 
Communutity  Legal  Order  / V.  Muraviov  // Miskolc  Journal  of 
International Law. – 2007. – Vol. 4. – № 2. – P. 14. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
378 
530. Muro M. The new "cluster moment": How regional innovation 
clusters can foster the next economy [Electronic source] / M. Muro, 
B. Katz  // Metropolitan policy program at Brookings. – September, 
2010.  –  59 p.  –  Access  mode    :  https://www.brookings.edu/wp-
content/uploads/2016/06/0921_clusters_muro_katz.pdf. 
531. Nicita A. A Preliminary Analysis on Newly Collected Data on 
Non-Tariff  Measures  [Electronic  source]  / A. Nicita,  J. Gourdon 
// Policy Issues in International Trade and Commodities Study Series. 
– № 53. – N. Y. and Geneva : United Nations Conference on Trade 
and  Development,  2013.  –  32  p.  –  Access  mode  : 
http://unctad.org/en/PublicationsLibrary/itcdtab54_en.pdf. 
532. Nutlall S.J. European Foreign Policy / S.J. Nutlall. – Oxford : 
Oxford University Press, 2000. – 294 p. 
533. Nyman  J.  What  is  the value  of  security?  Contextualising  the 
negative/positive  debate  / J. Nyman // Review of International 
Studies. – December 2016. – Vol. 42, Iss. 5. – P. 821–839.  
534. Nyman J. Ethical Security Studies: A New Research Agenda 
/ J. Nyman, A. Burke. – Routledge, 2016.  – 237 p. 
535. Olsen  J.P.  The  Many  Faces  of  Europeanisation  [Electronic 
source] / J.P. Olsen // Journal of Common Market Studies. – 2002. – 
Vol. 40 Iss. 5. – P. 921–952. – Access mode  : http://eu-wb.eu/wp-
content/uploads/2016/12/olsen-2002.pdf. 
536. Opinion of the Committee on Foreign Affairs for the Committee 
on  Civil  Liberties,  Justice  and  Home  Affairs  on  the  proposal  for  a 
regulation of the European Parliament and of the Council amending 
Regulation (EC) No 539/2001 listing the third countries whose nationals 
must be in possession of visas when crossing the external borders and 
those  whose  nationals  are  exempt  from  requirement  (Ukraine) 
(COM(2016)0236  –  C8-0150/2016  –  2016/0125(COD))  [Electronic 
source] / European Parliament Committee on Foreign Affairs, 7.7.2016. 
–  5  p.  –  Access  mode  :  http://www.europarl.europa.eu/sides/ 
getDoc.do?pubRef=-%2f%2fEP%2f%2fNONSGML%2bCOMPARL% 
2bPE-583.952%2b02%2bDOC%2bPDF%2bV0%2f%2fEN. 
537. Parker G. Poland cites war dead in EU row [Electronic source] 
/ G. Parker, J. Cienski, B. Benoit // Financial Times. – June 20, 2007. 
–  Access  mode    :  https://www.ft.com/content/fda8aac0-1f55-11dc-
ac86-000b5df10621. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
379 
538. Pertusot  V.  L'UE  et  la  Crise  ukrainienne:  les  quatre 
enseignements / V. Pertusot // Ukraine: la crise commence: Note de 
l'Іfri. – Mai 2014. – P. 20–22. 
539. Pertusot  V.  La  politique  europeenne  voisinage:  un  phenix 
bureaucratique?  [Electronic  source]  / V. Pertusot  / Note  de  l'Ifri.  – 
Novembre 2016. – 32 p. – Access mode  : https://www.ifri.org/sites/ 
default/files/atoms/files/la_politique_europeenne_voisinage_un_phe
nix_bureaucratique.pdf. 
540. Peterson J. A common Foreign Policy for Europe? Competing 
visions of the CFSP / J. Peterson & H. Sjursen (eds). – L. and N. Y. : 
Routledge, 1998 – 176 p.  
541. Petrosyan  D.  Migration  in  the  EU  and  Visegrad  [Electronic 
source] / D. Petrosyan // Visegrad School of Political Studies Policy 
Paper.  –  2015.  –  P. 10–14.  –  Access  mode    : 
https://visegradschool.org/ wp-content/uploads/2016/03/2015-Policy-
Paper-V4-EaP-1.pdf 
542. Piekło J. Ukraine's Unrequited Passion for Europe [Electronic 
source] / J. Piekło. – Heinrich Bцll Stiftung European Union. – Jul. 14, 
2016. – Access mode  : https://eu.boell.org/en/2016/07/14/ukraines-
unrequited-passion-europe. 
543. Poe  M.T.  Russian  Moment  in  World  History  / M.  T.  Poe.  – 
Princeton : Princeton University Press, 2006. – 136 p. 
544. Polozhentseva Y. Klevtsova M. Instruments of Development of 
Cluster Policy: Stages, Models, International Practice [Electronic source] 
/ Y. Polozhentseva // Procedia Economics and Finance. – Vol. 27. – 2015. 
–  P. 529–537.  –  Access  mode  :  http://www.sciencedirect.com/ 
science/article/pii/S2212567115010291. 
545. Preston  C.  Poland  and  EU  Membership:  Current  Issues  and 
Future  Prospects  / C. Preston  // Journal  of  European  Integration.  – 
1998. – Vol. 21, № 2. – P. 147–168. 
546. Prices [Electronic source] / Federal State Statistics Service of 
Russian  Federation.  –  Access  mode    :  http://www.gks.ru/wps/ 
wcm/connect/rosstat_main/rosstat/en/figures/prices. 
547. Providing  Security  in  a  Changing  World:  Report  on  the 
Implementation of the European Security Strategy [Electronic source]. 
–  Brussels,  11  December  2008.  –  12  p.  –  Access  mode  : 
https://www.consilium.europa.eu/uedocs/cms_data/docs/pressdata/en
/reports/104630.pdf. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
380 
548. Rбcz A. Russia's Hybrid War in Ukraine. Breaking the Enemy's 
Ability  to  Resist  [Electronic  source]  / A. Racz  // FIIA  report  43.  – 
Helsinki : The Finnish Institute of International Affairs, 2015. – 104 p. – 
Access  mode    :  https://stratcomcoe.org/andras-racz-russias-hybrid-
war-ukraine-breaking-enemys-ability-resist.  
549. Radaelli  C.M.  Europeanisation:  Solution  or  problem? 
[Electronic  source]  / C.M.  Radaelli  // European  Integration  online 
Papers (EIoP). – Vol. 8 (2004). – № 16. – 26 p. – Access mode  : 
http://eiop.or.at/eiop/pdf/2004-016.pdf. 
550. Rapport d'information fait au nom de la commission des affaires 
europйennes (1) sur le Partenariat oriental [Electronic source] / Sйnat 
session extraordinaire de 2015–2016 № 797. – 2016. – Access mode  
: https://www.senat.fr/rap/r15-797/r15-7971.pdf. 
551. Ratti  L.  After  Maidan:  Re-Starting  NATO-Russia  Relations 
[Electronic  source]  / L.  Ratti  // Beyond  Ukraine.  EU  and  Russia in 
Search of a New Relation / ed. by A. Ferrari. – Edizioni Epokй Firs 
edition: 2015. – P. 45–64. – Access mode  :  http://www.ispionline.it/ 
it/EBook/BeyondUkraine.EUandRussiainSearchofaNewRelation.pdf. 
552. Regulation (EC) No 1931/2006 of the European Parliament and 
of the Council of 20 December 2006 laying down rules on local border 
traffic at the external land borders of the Member States and amending 
the  provisions  of  the  Schengen  Convention  [Electronic  source] 
// Official  Journal  of  the  European  Communities.  –  № L 405.  –  30 
December  2006.  –  Access  mode    :      http://eur-lex.europa.eu/legal-
content/EN/TXT/?uri=CELEX%3A32006R1931R(01).  
553. Reus-Smit C. The Moral Purpose of the State: Culture, Social 
Identity,  and  Institutional  Rationality  in  International  Relations  
/ C. Reus-Smit. – Princeton : Princeton University Press, 2009. – 216 p. 
554. Review  of  the  European  Neighbourhood  Policy:  joint 
communication to the european parliament, the council, the european 
economic  and  social  committee  and  the  committee  of  the  regions 
{SWD(2015) 500 final}. – Brussels, 18.11.2015. – 21 p. 
555. Rogers  J.  Enabling  the  future  European  military  capabilities 
2013 –2025: challenges and avenues [Electronic source] / J. Rogers, 
A. Gilli  ;  ed. by A. Missiroli // Issue. – Report № 16. – May 2013. – 
73 p.  –  Access  mode  :  https://www.files.ethz.ch/isn/182365/ 
Report_16.pdf. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
381 
556. Rosenau  J.N.  Turbulence  in  World  Politics.  A  Theory  of 
Change  and  Continuity  / J.N.  Rosenau.  –  Princeton  :  Princeton 
University Press, 1990. – 480 p. 
557. Rouet G. L'Ukraine, entre intйgration et partenariat / G. Rouet,  
P. Terem. – P. : Bruylant, 2010. – 389 p. 
558. Rud  N.T.  Cluster  interaction  mechanism  in  the  formation  of 
innovative  model  of  region's  economy  / N.T.  Rud,  O.I.  Marchuk, 
G.A. Yasheva  // Актуальні  проблеми  економіки.  –  2014.  –  № 12.  – 
С. 281–289. – Access mode : http://nbuv.gov.ua/UJRN/ape_2014_12_32. 
559. Russia Urges Ukraine to Join Customs Union After EU Snub 
[Electronic  source]  // Bloomberg.  –  2011.  –  18  October.  –  Access 
mode  :  http://www.bloomberg.com/news/articles/2011-10-18/ 
medvedev-says-russia-ukraine-ties-aren-t-just-about-gas-1-.  
560. Russia's  Path  to  Another  Resurgence  [Electronic  source] 
// Stratfor  Worldview.  –  Dec  1,  2016.  –  Access  mode  : 
https://www.stratfor.com/analysis/russias-path-another-
resurgence?utm_campaign=LL_Content_Digest&utm_source=hs_e
mail&utm_medium=email&utm_content=38638299&_hsenc=p2AN
qtz--rH07RuVyCiYdVMjkKHmOBZ6OY_g-1V4wV-7dHxvKcguxLx-
9gZjMG14en1VvDU4TkMaNCnRd9BQcCmThfXI2PBMCSDw&_hs
mi=38658773.   
561. Ryabchyn  A.  Brexit  Lessons  and  conclusions  for  Ukrainian 
authorities [Electronic source] / A. Ryabchyn // Kyiv Post. – July 6, 
2016. – Access mode  : http://www.kyivpost.com/article/opinion/op-
ed/alex-ryabchyn-brexit-lessons-and-conclusions-for-ukrainian-
authorities-417925.html.  
562. Sadowski R. Partnership in Times of Crisis. Challenges for the 
Eastern  European  Countries'  integration  with  Europe  / R. Sadowski 
// Varsovie, Centre for Eastern Studies, Point of View. – 2013. – № 36. 
– P. 51–53. 
563. Saggi  K.  Bilateral  trade  agreements  and  the  feasibility  of 
multilateral  free  trade  / K. Saggi,  H.M. Yildiz  // MPRA  Paper 
№ 17561. – Munich, 2008. – 40 p. 
564. Sauliak O. Migration between Visegrad Group countries and 
Ukraine as country of Eastern Europe [Electronic source] / O. Sauliak 
// Visegrad School of Political Studies Policy Paper. – 2015. – P. 20–25. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
382 
–  Access  mode  :  https://visegradschool.org/wp-content/uploads/ 
2016/03/2015-Policy-Paper-V4-EaP-1.pdf. 
565. Save Ukraine to counter Russia, says Soros [Electronic source] 
// Financial  Times.  –  2015.  –  8th  January.  –  Access  mode  : 
https://www.ft.com/content/4ddfb410-9664-11e4-a40b-00144feabdc0.  
566. Schelling Th. Arms and Influence / Th. Schelling. –  Publisher: 
Praeger, 1977. – 293 p. 
567. Schmitt C. Le Nomos de la terre / C.  Schmitt. – P. : PUF, 2001 
– 363 p. 
568. Sedletska N.  Investigated  media outlets (Ukraine Overview) 
[Electronic  source]  :  Media  Ownership  Project  / N. Sedletska, 
O. Loginova.  –  Access  mode  :  https://www.reportingproject.net/ 
media/author/Ukraine.  
569. Service  europйen  d'Action  extйrieure:  le  feu  vert  des 
parlementaires europйens ouvre la voie а la mise en place du SEAE 
[Electronic source] / EuropaForum.lu, 08.07.2010. – Access mode :  
http://www.europaforum.public.lu/fr/actualites/2010/07/pe-
seae/index.html.   
570. Sharov O. Economy of the EU: Sanctions against Russia and 
their Reverse Effect / O. Sharov // Journal of European Economy. – 
2015. – Vol. 14. – № 2. – P. 164–180. 
571. Shepotylo  O.  A  Gravity  Model  of  net  Benefits  of  EU 
Membership:  the  case  of  Ukraine  / O. Shepotylo  // Journal  of 
Economic Integration. – 2010. – № 25 (4). – Р. 676–702. 
572. Shnyrkov  O.I.  Russia's  Concerns  for  the  EU  –  Ukraine 
Association:  Myths  and  Realities  / O.I. Shnyrkov,  O.I. Rogach, 
O.A. Chugaiev // Journal Global Policy and Governance. – 2015. – 
№ 4 (20). – Р. 33–49. 
573. Sidenko  V.  Ukraine's  Regional  Integration  Policies:  The  EU 
versus the Eurasian Community [Electronic source] / V. Sidenko. – 
2013.  –  C. 11–29.  –  Access  mode : http://www.razumkov.org.ua/ 
upload/Sidenko_East_European_Studies_2013.pdf. 
574. Snyder G.H. Alliance Politics / G.H. Snyder. – Ithaca, N. Y. : 
Cornell University Press, 1997. – 432 p. 
575. Snyder T.  Don't  Let  Putin  Grab  Ukraine  [Electronic  source] 
/ T. Snyder  // The  New  York  Times.  –  Access  mode  : 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
383 
http://www.nytimes.com/2014/02/04/opinion/dont-let-putin-grab-
ukraine.html?smid=fb-share&_r=0.  
576. Solonenko  I.  Added  Value?  Eastern  Partnership  and  EU  – 
Ukraine  Bilateral  Relations  [Electronic  source]  / I. Solonenko 
// International Politics and Society, 3/2011. – P. 120–133. – Access 
mode  : http://library.fes.de/pdf-files/ipg/2011-3/11_solonenko.pdf. 
577. Soltйsz  B.  Hungary:  crossborder  migration  in  a  fragmented 
ethnic space: Discovering migration between Visegrad countries and 
Eastern Partners / B. Soltйsz et al. ; Б. Erőss, D. Karбcsonyi (ed.). – 
Budapest : HAS RCAES Geographical Institute, 2014. – P. 72–87. 
578. Spykman N.J.  Geografhic  Objectives  in  Foreign  Policy 
/ N.J. Spykman,  А.А. Rollins  // The  American  Political  Science 
Review. – 1938. – T. 32. – Р. 213–236.  
579. Statistics  [Electronic  source]  / National  Bank  of  Ukraine  : 
Official  website.  –  Access  mode : https://bank.gov.ua/control/en/ 
publish/article?art_id=67604&cat_id=37801. 
580. Stiglitz  J.E.  2000.  Capital  market  liberalization,  economic 
growth and Instability / J.E. Stiglitz // World Development. – 2000. – 
№ 28 (6). – P. 1075–1086. 
581. Strenthening  the  European  Neighborhood  Policy  [Electronic 
source]  / Presidency  Progress  Report  of  General  Affairs  and  External 
Relations Council (GAERC). – Brussels, 18/19 June 2007. – 4 p. – Access 
mode  :  http://register.consilium.europa.eu/doc/srv?l=EN&f=ST% 
2011016%202007%20INIT. 
582. Talbott  S.  Ukraine  at  Five:  A  Progress  Report  on  U.S.  Policy  :  
Leadership Conference speech [Electronic source] / S. Talbott ; Department 
of State Archive. – Washington, DC, October 11, 1996. – Access mode : 
https://1997-2001.state.gov/www/regions/nis/10-11tal.html. 
583. Tariff  Profiles:  Ukraine  [Electronic  source]  / World  Trade 
Organization  Statistics  database.  –  Access  mode  : 
http://stat.wto.org/TariffProfile/WSDBTariffPFView.aspx?Language
=E&Country=UA%2cRU. 
584. The Amsterdam Treaty [Electronic source]. – Access mode :    
http://www.eurotreaties.com/amsterdamtreaty.pdf. 
585. The European research area: new perspectives. Green paper of 
04.04.2007 [Electronic source] / European commission's Directorate-
General for Research. – Luxembourg, 2007. – 23 p. – Access mode  : 
http://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/?uri=COM:2008:0519:FIN.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
384 
586. The  implementation  of  the  Common  Security  and  Defence 
Policy.  Workshop  (10  July  2013)  [Electronic  source]  / A.  Sęk 
/ European  Parliament's  Policy  Department  DG  External  Policies, 
Subcommittee on Security and Defence. – Brussels : European Union 
Publications  Office,  2013.  –  28  p.  –  Access  mode  : 
http://www.tepsa.eu/wp-content/uploads/2013/10/Report-from-the-
EP-workshop-on-CSDP.pdf.  
587. The  Policy:  What  is  the  European  Neighbourhood  Policy? 
[Electronic source]. – Access mode : www.montin.com/documents/ 
enp.doc. 
588. The Treaty of Nice [Electronic source] // Access to European 
Union: law, economics, policies / N. Moussis. – Rixensart, 2011. – 
Access  mode  :  http://www.europedia.moussis.eu/books/ 
Book_2/2/2/4/?all=1. 
589. Tцttős  Б.  Can  European  Policy  on  legal  migration  and  free 
movement  be  moral?  [Electronic  source]  / Б. Tцttős  // Visegrad 
School of Political Studies Policy Paper. – 2015. – P. 27–29. – Access 
mode  : https://visegradschool.org/wp-content/uploads/2016/03/2015-
Policy-Paper-V4-EaP-1.pdf. 
590. Trade Policy Review: Report by Ukraine [Electronic source] 
/ World Trade Organization Report. – 15 March 2016. – 18 p. – Access 
mode  :  https://www.wto.org/english/tratop_e/tpr_e/g334_e.pdf. 
591. Trade  Structure  by  Partner,  Product  or  Service-Category 
[Electronic source] / UNCTADStat Data Center Report. – Access mode : 
http://unctadstat.unctad.org/wds/ReportFolders/reportFolders.aspx. 
592. Trade Sustainability Impact Assessment for the FTA between 
the  EU  and  Ukraine  within  the  Enhanced  Agreement  [Electronic 
source]  / ECORYS  Final  Report  for  European  Commission.  – 
17 December  2007.  –  Rotterdam,  2007.  –  261    р.  –  Access  mode  : 
http://trade.ec.europa.eu/doclib/docs/2008/january/tradoc_137597.pdf. 
593. Treaty of Lisbon amending the Treaty on European Union and 
the Treaty establishing the European Community, signed at Lisbon, 
13 December 2007 [Electronic source]. – Access mode  : http://eur-
lex.europa.eu/JOHtml.do?uri=OJ:C:2007:306:SOM:EN:HTML. 
594. Treisman D.  Why  Putin  Took  Crimea.  The  Gambler  in  the 
Kremlin / D. Treisman // Foreign Affairs. – 2016. – Vol. 95. – No 3. – 
May/June. – P. 47–54.  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
385 
595. Trenin  D.  Russia's  security  policy  &  EU-Russian  relations 
[Electronic  source]  / D. Trenin,  S. Spiegeleire  de,  A. Stent  // CEPS 
ESF  Working  Paper,  № 6,  March  2002.  –  Access  mode    : 
https://www.files.ethz.ch/isn/22252/Russia's_Security.pdf . 
596. Ukraine's  key  migration  challenges  and  opportunities 
// Migration Policy Centre Policy Brief. – January 2014. – 4 p. 
597. Ukraine's  Trade  Policy  Choice:  Pros  and  Cons  of  Different 
Regional  Integration  Options  [Electronic  source]  / The  Institute  for 
Economic Research and Policy Consulting Analytical Report. – Kyiv, 
2011.  –  Access  mode  :  http://www.ier.com.ua/files/Projects/2010/ 
2010_05/trade_pros_and_cons_2011-12-08_eng.pdf.  
598. Umland A. What Brexit means for Ukraine : Atlantic Council 
[Electronic source] / A. Umland. –  June 27, 2016. – Access mode  : 
http://www.atlanticcouncil.org/blogs/ukrainealert/what-brexit-
means-for-ukraine.  
599. Urata S. The impacts of free trade agreements on trade flows: 
an  application  of  the  gravity  model  approach  / S. Urata,  M. Okabe 
// RIETI Discussion Paper 07-E-052. – Tokyo, 2007. – 36 p. 
600. Valasek T. Surviving Austerity: The case for a new approach to 
EU  military  collaboration   : Centre for European Reform Report 
[Electronic source] / T. Valasek. –  April 2011. – 26 p. – Access mode :  
http://www.cer.org.uk/sites/default/files/publications/attachments/pdf
/2011/rp_981-141.pdf. 
601. Venner  D.  L'identitй  dйpend-elle  de  la  souverainetй? 
[Electronic  source]  / D.  Venner  // Rйflexions.  –  10  juillet  2012.  – 
Access  mode  :  http://www.dominiquevenner.fr/2012/07/lidentite-
depend-elle-de-la-souverainete. 
602. Vers une nouvelle politique europeenne de voisinage (PEV): 
le choix  du  realisme  geopolitique  [Electronic  source]  // CAPE.  – 
18 janvier 2016. – № 11. – Access mode :  http://www.capeurope.eu/ 
images/CAPE_11.pdf. 
603. Version consolidйe du traitй sur le fonctionnement de l'Union 
europйenne  [Electronic  source]  // Journal  officiel  de  l'Union 
europйenne. – № C 115. – 9.05.2008. –  Access mode  : http://eur-
lex.europa.eu/resource.html?uri=cellar:88f94461-564b-4b75-aef7-
c957de8e339d.0010.01/DOC_3&format=PDF. 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
386 
604. Villumsen  Berling  T.  Bourdieu,  International  relations,  and 
European Security / T. Villumsen  Berling // Theory and Society. – 
2012. – № 41(5) – P. 451–478. 
605. Vimont P. Migration in Europe: Bridging the Solidarity Gap 
[Electronic  source]  / P. Vimont  // Сarnegie  Europe  (Carnegie 
Endowment for International Peace). – September 12, 2016. – Access 
mode    :  http://carnegieeurope.eu/2016/09/12/migration-in-europe-
bridging-solidarity-gap-pub-64546.  
606. Walt  S.  Alliances  in  a  Unipolar  World  / S. Walt  // World 
Politics. – January 2009. – Vol. 61. – № 1. – P. 86–120. 
607. Walt  S.  The  Origins  of  Alliances  Ithaca  / S. Walt.  –  N. Y.  : 
Cornell University Press, 1987. – 321 p. 
608. Walzer M. Guerres justes et injustes / M. Walzer. – P. ; Berlin, 
1999. – 489 p. 
609. Wendt A. Social Theory of International Relations / A.Wendt. 
– Cambrige : Cambrige University  Press, 2000. – 429 p.  
610. Werner  W.  The  Endurance  of  Sovereignty  / W. Werner, 
J. Wilde de //  EJIR. – 2001. – Vol. 7. – № 3. – P. 283–313. 
611. Wolczuk  K.  Ukraine  and  its  Relations  with  the  EU  in  the 
Context  of  the  European  Neighbourhood  Policy  / K.Wolczuk 
// Ukraine:  Quo  Vadis?  / (Institute  for  Security  Studies)  Chaillot 
paper. – 2008. – № 108. –  P. 87–118.  
612. World  Economic  Outlook  Database  [Electronic  source] 
// International  Monetary  Fund  World  Economic  and  Financial 
Surveys.  –  April  2016.  –  Access  mode  :  www.imf.org/external/ 
pubs/ft/weo/2017/02/weodata/index.aspx. 
613. WTO Statistics Database [Electronic source]. – Access mode  : 
http://stat.wto.org. 
614. Wеаver  O.  Insecurity,  Security,  and  Asecurity  in  the  West 
European Non-War Community / O. Wеаver ; E. Adler, M. Barnett 
(eds.) // Security Communities. – Cambridge : Cambridge University 
Press, 1998. – P. 69–118. 
615. Wеаver  O.  Politics,  Security,  Theory  / O.  Wеаver  // Security 
Dialogue. – 2011. – Vol. 42. – № 4–5. – P. 465–80. 
  
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
387 
 
 
 
ЗМІСТ 
 
 
 
ПЕРЕЛІК УМОВНИХ СКОРОЧЕНЬ ........................................ 3 
 
ВСТУП . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  5 
 
РОЗДІЛ 1 
Відносини України з Європейським Союзом  
у політичній сфері як чинник реалізації  
Угоди про асоціацію України з ЄС . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   1 3  
1.1. Еволюція ЄС у сферах зовнішньої політики,  
політики безпеки й оборонної співпраці:  
тенденції та рушійні фактори ....................................................... 13 
1.2. Вплив чинника Російської Федерації на відносини України  
та ЄС у воєнно-політичній і геополітичній площинах .................. 50 
1.3. Відносини ЄС – Україна в контексті розвитку формату  
"Східного партнерства" та Угоди про асоціацію . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  84 
 
РОЗДІЛ 2 
Правові аспекти відносин Україна – ЄС  
у контексті реалізації Угоди про асоціацію . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  111 
2.1. Європейська інтеграція  
та європеїзація права України..................................................... 111 
2.2. Гармонізація українського законодавства  
із правом ЄС у сфері правил конкуренції  
в межах запровадженої ЗВТ ....................................................... 131 
2.3. Правові інструменти реалізації Угоди про асоціацію  
України з Європейським Союзом . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  158 
 
РОЗДІЛ 3 
Економічна площина відносин України з ЄС . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  172 
3.1. Інтеграція України з ЄС  
в умовах економічної війни з боку Росії ..................................... 172 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
388 
3.1.1. Мотивація до інтеграційно-дезінтеграційних  
процесів у трикутнику ЄС – Україна – Росія ............................ 172 
3.1.2. Фактичні наслідки конфронтації ...................................... 182 
3.2. Вироблення інноваційних орієнтирів інтеграції як умови  
реалізації Угоди про асоціацію між Україною та ЄС .................. 200 
 
РОЗДІЛ 4 
Відносини Україна – ЄС в інформаційній сфері . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  219 
4.1. Інформаційна політика України  
та її вплив на відносини України з ЄС . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  219 
4.2. Упровадження суспільного мовлення в Україні  
та приватизація друкованих ЗМІ,  
заснованих органами публічної влади, 
як один з аспектів Угоди про асоціацію з ЄС . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  226 
4.3. Державна інформаційна політика  
як інструмент формування громадської думки  
на шляху євроінтеграції України . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  248 
4.4. Інформаційний вимір гібридної війни Росії  
проти України: співпраця України з ЄС  
у протидії інформаційним загрозам . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  263 
 
РОЗДІЛ 5 
Гуманітарна сфера відносин  
України та Європейського Союзу . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  272 
5.1. Імплементація Угоди про асоціацію 
між Україною та Європейським Союзом  
у сфері візової політики . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  272 
5.2. Проблеми міграції у відносинах Україна – ЄС ..................... 286 
5.3. Україна на шляху до спільного простору пам'яті  
європейських народів . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  306 
 
ВИСНОВКИ ................................................................................ 315 
 
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  320 
 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
 
 
Наукове видання 
 
 
 
КОПІЙКА Валерій Володимирович 
ДОРОШКО Микола Савович 
КОНДРАТЕНКО Олег Юрійович 
та ін. 
 
 
Асоціація як новий формат  
відносин України  
з Європейським Союзом 
політичний, правовий, економічний 
та інформаційний аспекти  
 
Монографія 
 
 
 
 
 
Редактор Т. Гуз  
 
 
Оригінал-макет виготовлено ВПЦ "Київський університет" 
 
 
 
 
Формат 60х841/16. Ум. друк. арк. 22,7. Наклад 100. Зам. № 218-8780.  
Гарнітура Times New Roman. Папір офсетний. Друк офсетний. Вид. № МВ5. 
Підписано до друку 16.10.18 
 
Видавець і виготовлювач 
ВПЦ "Київський університет" 
01601, Київ, б-р Т. Шевченка, 14, кімн. 43  
⴬ (044) 239 32 22; (044) 239 31 72; тел./факс (044) 239 31 28 
e-mail: vpc_div.chief@univ.net.ua; redaktor@univ.net.ua 
http: vpc.univ.kiev.ua 
Свідоцтво суб'єкта видавничої справи ДК № 1103 від 31.10.02 
В
ид
авничо-пол
іграф
ічний ц
ентр 
"К
иївський університет"  
версія не д
л
я д
руку
